Ейприл Легаси
Душевен огън

Част 1 от „Душа“

Превод от английски: Carnival of words, 2015

chitanka.info

Глава 1
Понеделници и момчета с наранено его

— Роуз! — Отворих очи точно, когато брадичката ми се изплъзна от ръката. Успях да се съвзема точно на време, преди да се ударя в масата и да чуя гласа на господин Бъргъс.

— Отново, Роуз? Трябва ли да говоря с майка ти?

Всички други ученици се хилеха.

— Не, сър — казах бързо. Колкото и да мразех да съм самотникът на класа, разправянето с майка ми щеше да е по-болезнено.

Г-н Бъргъс се обърна към дъската, мърморейки за нещо, на което трябваше да внимавам. Прозях се, отегчена отново.

Тук в малкия град, Ар Сина, нищо не беше необичайно. Сгушен между два хълма, в малката долина, където най-голямото събитие беше ежегодният тиквен фестивал.

— Искам да предадеш и проекта. — Изравни поглед с моя, въпреки че аз така упорито го избягвах. — Беше за преди две седмици.

Около мен заскърцаха кецове.

— Съжалявам, бях в града — отговорих неубедително, отново гледайки през прозореца.

По-добре да не знае, че отново бях край реката. Гледайки колелото от птици в небето и мечтаейки си да се присъединя към тях. За да не се налага да кисна тук. Да знам, че един ден ще бъда различна… свободна.

Завличах се от час в час, а другите 199 ученици ме игнорираха. Копнеех за звънеца, който щеше да обяви край на тази адска присъда. За да мога да се добера до колата си и да отида до реката, улавяйки няколко мига спокойствие, преди майка ми да започне да издевателства над телефона ми с обаждания и SMS-и.

Математиката беше след английския, обяд (по време, на който си седях в колата и си тананиках), биология (няма по-скучен предмет), фотография (сравнително интересно) и най-накрая физическо в двора. Веднага щом влязох в класната стая, се почувствах по-добре. Тук имаше снимки на природата. Птици, дървета… Седнах до прозореца, който беше постоянно отворен, чувствайки лекия полъх по лицето си и знаейки, че наказанието ми скоро щеше да свърши. Качих краката си на стола до мен, чувствайки се толкова удобно, че имаше опасност да заспя отново. Погледа ми пробяга през дърветата, търсейки нещо, което ще прекъсне монотонността.

Тогава забелязах, че ме гледа.

Мъж, стоящ зад линията на дърветата. Той се беше облегнал удобно на един от стволовете, а тъмната му коса падаше пред очите му. Потреперих, когато погледа му попадна върху мен и очите ни се срещнаха.

Звънецът иззвъня и инстинктивно се насочих към вратата. Когато се обърнах назад, мъжът беше изчезнал и мозъкът ми го възприемаше като плод на въображението ми.

Грабнах чантата си и изтичах към вратата, далеч от мястото си. Всички игнорираха настояването на учителя да останат по местата си.

След като излязох на паркинга се насочих към колата — карането беше по-бързо от тичането — и тъкмо бях наближила белия си Хюндай, когато забелязах училищните смотаняци, които бяха препречили пътя ми; нещо в хитрите им погледи и приглушеното хихикане ги издаде. С периферното си зрение видях как някой сяда в колата зад моята и въздъхнах. Трябваше да ги изчакам да обърнат, с което щеше да изгубя от времето, през което щях да заблудя майка ми, че все още съм на училище.

Чак след като отключих шофьорската врата и се плъзнах на седалката осъзнах, че другият шофьор имаше много време да се премести. И след като запалих двигателя и започнах да обръщам, колата пред мен направи същото. Внезапно осъзнах „шегата“ им.

Често, това надминаваше техните възможности.

В изблик на ярост, който пламна толкова бързо, сякаш някой друг ме контролираше, отворих прозореца и извиках в тяхна посока.

— Какъв ви е проблема? — изревах.

Те избухнаха в смях. Очевидно това беше реакцията, която очакваха. Стиснах зъби и натиснах педала на газта. Колата ми се тръгна назад, а тази пред мен направи същото, като ме принуди да спра. Все още нямах достатъчно място, за да обърна. Бях затисната.

Още един изблик. Този беше достатъчно силен, за да превърне всичко в червено и усетих как кракът ми натисна отново педала. Гледах в огледалото за обратно виждане как другият шофьор осъзнава какво мислех да направя. Колата ми удари неговата, счупвайки стоповете. Видях изплашения му поглед, който се отразяваше в огледалото, и който срещна моя, и му се усмихнах. Отново натиснах газта и излязох от паркинга, оставяйки повредената кола и нараненото его на момчетата зад мен.

Глава 2
Преследвач от Ада

Отворих вратата на къщата ни, а колата ми беше паркирана на алеята зад мен. Беше прекалено късно, за да ходя изобщо до реката.

— Роуз? — чух майка си да вика.

Игнорирах я, тръгвайки по стълбите към покрива, където щях да бъда свободна. Тя нямаше да ме последва там.

— Не ме игнорирай, Роуз.

Трябва да е погледнала през прозореца, към колата ми. Към разбитите стопове.

— Роуз! Какво, по дяволите, се е случило с колата ти?

Отново я игнорирах.

— Ще си платиш, за да я оправиш, млада госпожице.

— Млъкни — промърморих аз, достатъчно тихо, за да не ме чуе. Сякаш някога можеха да ме объркат за госпожица. С изключение на зелените очи и рядката, кестенява коса на майка ми, имахме почти еднакво търпение: никакво. Това довеждаше непрекъснато до сблъсъци.

Качих се в стаята си, на тавана на къщата. Сутринта бяха отворила прозореца широко и сега чистия въздух ме лъхна, носейки сладката миризма на лятото. Хвърлих чантата си на пода и тръгнах към отворения прозорец. Скочих на перваза и се плъзнах по него, протягайки се да хвана унищожената тръба, която висеше от покрива (молейки се да не се откъсне и да не падна) и се изтеглих нагоре. Покрива не беше толкова стръмен, колкото на другите къщи, така че можех да легна по гръб и да наблюдавам небето. Въздъхнах облекчено. Бях у дома.

Събудих се внезапно, изправяйки се като струна. Все още бях на покрива, но това не ме притесняваше. Случваше се по-често, отколкото някой би си помислил. Топлият летен въздух, комбиниран с изненадващо удобния покрив, ме приспиваха.

Присвих колене към гърдите си. В далечината можех да чуя трафика, което означаваше, че е около шест сутринта. Вместо обичайните оранжево-розови нюанси на Слънцето при залез, сега то разпръскваше сива светлина из целия град. Сякаш слънцето казваше „Хей и без това никой няма да е буден, за да го гледа. Мога да си позволя да се размина със светлинното шоу тази сутрин.“

— Разбирам те — казах на слънцето, облегната на покрития с роса покрив, заслонявайки си с ръка. Ако някой ме наблюдава (колкото и абсурдно да беше да спиш на покрива), би му изглеждало сякаш не ме е грижа за света.

Но покрай старата ми къщичка в двора и над бързо рушащата се ограда, знаех, че съм го видяла отново.

Същия мъж от вчера, стоящ до дърветата, сякаш се крие.

Всяко нормално момиче би изтичало при баща си, но моят ни беше напуснал, когато съм била бебе, а нямаше начин да кажа на майка си. Тогава на полицията?

Изсумтях високо. Полицията не се интересуваше. Единственото, за което се притесняваха, че съм копеле без баща, което непрекъснато причинява неприятности на училището и моята бедна, смела майка.

Добре, може би бяха до някъде прави.

Изправих се отново, бавно, плъзгайки се по покрива, отново в стаята си. Този път затворих прозореца и спуснах резето за първи път от толкова време. Всичко щеше да е наред, ако ме наблюдаваше от далеч, но нямаше начин да се прибера от училище и да го открия в гардероба си или някъде другаде из къщата.

Погледнах часовника — 6:54. Мамка му. Имах един час преди да започнат часовете, което означаваше, че нямаше да мога да направя доклада за Бъргъс. Както изглеждаше имах време само, за да си взема набързо душ, да сложа една препечена филийка в устата си и да се кача в колата.

Шофирането до училище беше доста ужасяващо. Бях забравила за счупените стопове, които сега правеха колата ми дефектна и разбира се, късметът ми се обади и единствената полицейска кола в Ар Сена патрулираше, и разбира се, мина покрай мен.

Стиснах здраво волана, като не отделях поглед от пътя пред мен. Имах странното усещане, че чакаха само да им хвърля нервен поглед, за да ме накарат да отбия. Ченгето отмина и аз въздъхнах, облекчено. Отново усилих радиото си (Witchcraft на Pendulum) и се отпуснах на седалката, с една ръка увиснала през прозореца.

Познавах Ар Сена като дланта си. И въпреки че си падах по високите скорости, знаех, че не мога да карам бързо или ругая в собствения си град, след ужасния инцидент, в който успях да нарека баба си „дебела, мързелива крава, която е извадила шофьорската си книжка от зърнена закуска“. Тогава спрях да получавам коледни подаръци и честно казано, не я обвинявах.

Учебният ден мина бързо, и аз реших да пропусна английския, в случай че г-н Бъргъс наистина се обадеше на майка ми за непредадения доклад.

Отбих на алеята и веднага забелязах, че колата на майка ми липсва. Въздъхнах; напоследък работеше все по-късно и по-късно в болницата — започвах да се чувствам като сирак.

Обикновено това не ми пречеше, но бях в настроение да говоря с някого, който мислеше по същия начин като мен.

Отворих вратата и метнах чантата си на шкафа за обувки. По навик затътрих крака по протрития килим, който покриваше дъските, нещо, за което майка ми ми обеща, че ще ме изкорми, но нямаше да разбере.

Замъкнах се в хола и пуснах телевизора; мразех пълната тишина. Очите ми попаднаха шест кутийки бира и бележка на масата.

Съжалявам, че ти се разкрещях снощи. Има бира.

П.П: бъди добра дъщеря и направи чай.

Мама

Скъсах кутията, пускайки кутийките на свобода и отворих една. Откакто навърших осемнадесет, мама беше много по-снизходителна към пиенето ми, отколкото другите майки към техните дъщери. Мотото на мама беше „Предпочитам да го научиш под моето наблюдение, отколкото да експериментираш с други и да се излагаш.“

Въпреки мотивите си, тя получаваше доста критика от връстниците си. Но набързо им казваше, да се разкарат.

Отпих от бирата, трепвайки при пиперливия вкус, като се отправих към кухнята, готова да се захвана с вечерята. Училището (или всичко, което изискваше усилие) винаги ме караше да огладнявам. Отворих хладилника, надявайки се все още да има пържола.

— Бинго! — казах триумфално, изваждайки две големи, сочни пържоли.

Сложих тигана и запалих газовия котлон, уверявайки се, че дантелените завеси са далеч от него. Аз и мама винаги сме ругаели този, които ги е поставил тук; винаги представляваха опасност. Сложих малко олио в тигана и я оставих да се затопли, оправяйки се към хола, за да проверя напредъка на този, който се опитваше да спечели голяма сума пари в шоу, чийто резултат вече беше решен.

Върнах се шест месеца назад:

— Какво е това?! — мама и аз се поклащахме в коридора, гледайки към пищящото нещо на тавана.

— Проклетата пожарна аларма — изръмжах, затискайки с една ръка едното си ухо, а с другата се опитвах да намеря панела.

— Подай ми метлата.

Направих го и отново запуших ушите си.

Мама натисна дръжката към алармата, докато пластмасата не подаде и звукът спря. Сега висеше от тавана в пълна тишина.

— Не е ли незаконно? — казах, гледайки я да се полюшва.

Мама сви рамене, връщайки се в леглото.

— Скоро ще я заменя.

Оказа се, че това шоу е доста забавно. Завъртях бирената кутийка в ръцете си, давайки полезен съвет на мъжа, който се опитваше да избере между четиридесет бона и приятелката си.

Внезапно задуших въздуха. Първоначално си помислих, че съм оставила тигана да се нагорещи повече от необходимото, но после видях проклетите завеси.

Или поне това, което беше останало от тях.

— Мамка му!

Изпуснах бутилката, изстрелвайки се към кухнята. Хванах една кофа и я напълних с вода, потапяйки се в ада, който сега представляваше кухнята. Дим изпълваше въздуха и аз се закашлях. Миришеше като запален нафталин — в резултат на чистенето на баба. Вдигнах яката на блузата си, така че да покрие устата и носа ми, прилагайки стария трик, който бях научила в началното училище.

Не проработи. Очите ми се навлажниха и ми беше трудно да ги държа отворени. Изпуснах кофата и гледах как огънят се разпростира и заплашва да погълне дома ми.

Внезапно бях изблъскана. През дима разпознах моя преследвач. Той размаха ръце, сякаш да ме предпази, но докато гледах, пламъците ставаха все по-малки и по-малки, докато не се превърнаха в малка топка, която той прибра в джоба си.

Трябва да съм изпила бирата по-бързо отколкото си мислех.

— Трябва да си по-внимателна — каза той, обръщайки се към мен. — Можеше да завърши зле!

Държах тенджерата, която бях успяла да грабна от плота и го ударих по ръката с нея.

— Какво правиш? — изпелтечи той.

— Какво правя АЗ? Какво правиш ти? Преследваш ме, нали го осъзнаваш. — Бях вдигнала тенджерата, готова да го нападна при най-малкото му движение. — Видях те да ме гледаш. И сега си в къщата ми.

— Затова ме нападаш с тенджера? — попита той, някак развеселен, въпреки че тъмните му очи не ме изпускаха от поглед.

— Съжалявам. Оръжието е в другите ми дънки.

Чуха се сирени. Добрият стар съсед, г-н Роджърс, трябва да е видял дима. Преследвачът ми бързо се огледа.

— Ще те оставя сега…

— Точно така.

— … но ме чуй. — Той ме хвана за лакътя, което почти ме накара да изпусна тенджерата върху главата му. — Вслушай се в сънищата си.

— Моля?

Но него го нямаше. Задната врата се затръшна и аз изтичах до прозореца, тъкмо навреме, за да го видя как прескача оградата, разбивайки още няколко дъски от нея.

Глава 3
Блестящата река

— Трябваше да сменя противопожарната аларма.

— Мамо…

— Не. Трябваше да я сменя.

Бяхме на задната веранда, полирана толкова пъти. Кухнята ни вонеше на дим и пропита от нафталин. Все едно, черпех се с KFC и още една бира.

— Как го потуши? Пожарната казаха, че бил изгасен, когато дошли.

— Взех кофата за чистене. — Свих рамене, без да съм сигурна, защо лъжех. — За щастие не беше голям огън; пожарогасителят също не бе сменен.

— И чия е вината?

Добре, технически беше моя. Бях го използвала на пресата си за коса, когато започна да разтапя шкафчето в банята.

Слънцето залязваше, като изчезваше зад хълмовете. Това бе красотата на летните вечери.

— Отваря се място за стажант на рецепцията в болницата — каза мама, като си открадна парченце чипс. — Мислех си да те сложа там. Сега, когато свърши всички изпити за тази година, можеш да бъдеш на не пълно работно време, ако искаш.

Дъвчех замислено чипса, пазейки кутията далеч от обсега й. Наистина нямах представа какво щях да правя след училище, но квалификациите определено нямаше да навредят.

— Заплащането ще бъде мизерно — каза мама. — Но е опит за теб, който от друга страна трябва да се плати.

— Добре — казах. — Защо не?

Тази нощ не можах да спя. Не знаех дали от огъня или от мъжа, който спаси къщата ми от изгаряне. Накрая реших, че будуването ми бе от постоянните мисли за края на училището и плановете ми за бъдещето. Когато най-накрая заспах дори не забелязах.

Стоях до реката, на място, което ми изглеждаше много познато. Водата не се движеше; напротив бе спокойна и блестяща.

— Запозната ли си с теорията за паралелните реалности, Роуз?

Моят преследвач пристъпи до мен, за да погледне във водата.

— Само това, което съм чела в научната фантастика — отговорих, като изучавах отражението му.

Беше по-възрастен, отколкото си мислех, около възрастта на майка ми. Имаше къса черна коса и очи, като въглени. Белези опасваха китките и ръцете му. Този мъж водеше труден живот.

— Защо?

— Това, което търсиш в тях е портал — ми каза той. — Можеш да го прескочиш точно сега, ако искаш.

— Къде ще ме заведе?

Той се усмихна.

— Вкъщи.

Алармата ми писна в ухото, почти ме изплаши да падна от леглото. Изправих се, избутах завивките, преди да мога да победя дрямката.

— Ами, това беше зловещо — мърморех на будилника и незабавно забравих за всичко това.

— Роуз — обади се господин Бъргъс. — Един момент, моля.

Всички се изнизаха от стаята, като ме оставиха с учителя ми по Английски. Забелязах, че изпита ми бе на бюрото пред него.

— Провалих ли се? — попитах спокойно.

Спокойна, колкото майка ми можеше да бъде, тя не приемаше добре слабите оценки. Господин Бъргъс гледаше през прозореца и не отговори.

— Господин Бъргъс?

— Не, Роуз, не се провали. — Плъзна изпита към мен. — Всъщност си в първите пет процента на класа.

Наместих презрамките на раницата на рамото си.

— Това лошо ли е?

— Не, не е лошо. Просто… — Господин Бъргъс прокара ръка през изтъняващата си коса. — Не мога да разбера, как можеш да се справиш толкова добре на изпита, но не и в класните задачи.

— Ами, сър, бях под напрежение, че в класните задачи не можех да сметна бала, но за изпитите можех.

Настъпи тишина между нас.

— Технически си права, Роуз, но бих оценил малко повече усилие в час. Иначе не бих могъл да ти напиша много добра препоръка, когато завършваш училище.

— О, ъм, всъщност, започвам стаж в болницата скоро — казах му, необичайно горда от този факт. — Така че ще се занимавам само с училище пред другото време.

— О, ами отлично. — Той се изправи, за да отиде в другия си час. — Трябва и да отбележа, че си в първите три процента на щата.

Едва го слушах. Забелязах преследвача си да стои отново при дърветата.

— Ъм, да, това е страхотно, господин Би.

Той въздъхна и взе чантата си на рамо.

— Успех, госпожице Деметри.

Последвах го навън и погледнах право към линията на дърветата.

— Беше в съня ми — казах силно, знаейки, че може да ме чуе.

— Знам — отговори той, накланяйки се към стъблото. — А ти не ме удари с тенджера този път.

— Можеш ли да ме виниш?

Стоях далеч от него, достатъчно близо до откритата площ, за да мога да избягам, ако се опита да направи нещо неприлично.

Той въздъхна и измърмори:

— Винаги ми дават трудните.

— Моля? — Свих ръце. — Мисля, че имам право да бъда трудна. Също така съм по-скоро любопитна, кои са „те“?

— Ако дойдеш с мен, ще разбереш — отговори той, повдигайки вежда.

— О, разбира се — казах саркастично. — Просто ще последвам човек, който ме преследва в горите далеч от хора.

— Ученици.

— Свидетели — отвърнах.

Изсмя се от яд на себе си.

— Предполагам, че не мога да те виня, нали?

Звънецът би зад мен, сигнализиращ следващия час. Без повече думи, измарширувах през дърветата и го оставих назад.

До края на учебния ден, почти бях забравила за неочакваната среща в горите. Всъщност крачех по посока на реката към обичайното си място. Имах новата книга на Клаудия Грей в раницата и бях нетърпелива да започна да й чета.

Отбих на паркинга, който гледаше към реката. Тогава забелязах, колко ми е познато мястото. Не бе учудващо, като се има предвид, че присъства в странния ми сън предишната вечер.

Вместо да си взема раницата с мен, заключих вратата на колата и слязох до реката. Беше гладка, отразяваше небето; точно както в съня ми от предната нощ.

Чакай малко. Днес бе облачно. Защо реката отразяваше слънцето?

Вгледах се във водата, като се държах за кората на близкото дърво и поех дъх от изненада.

Нямах отражение.

Почти веднага, когато го осъзнах, ръката ми се изпусна от стъблото на дървото. Извиках, само веднъж и се опитах да сграбча един клон.

Но мятащите ми се ръце не уловиха нищо. Паднах в блестящата река и потънах.

Глава 4
Нов дом

Изскочих на повърхността на водата, задъхана. Краката ми намериха калното дъно на реката и потънаха в него, като ме държаха изправена. Кашлях и се задавях и тогава отметнах дългата си кафява коса от очите.

— Добре дошла у дома — каза преследвачът ми, облегнат на стъблото на дървото, за което се бях държала.

Мъчех се да се измъкна от калната вода, която вече не бе блестяща и чиста.

— Помогни ми — казах му ядосано.

Не бях впечатлена от такова равнище на запознанство.

Той протегна ръка и аз я сграбчих, преднамерено оставяйки речна тиня по ръкава му. Чак когато ме изтегли от водата, забелязах нещо.

— Хей, къде ми е колата? — Заобиколих го, като пръсках вода навсякъде. — Какво направи с нея?

Той избърса ръката в дрехите си.

— Помниш ли какво ти казах, когато потуших огъня в кухнята ти?

Завъртях очи, като започвах да треперя от слабия вятър в долината.

— Каза ми да слушам сънищата си. — Не можех да спра да въртя очите си. — Съжалявам, но ми звучи като нещо, което би казало Грижовно Мече.

Той се изучаваше с озадачено изражение.

— Какво е „Грижовно Мече“?

Повдигнах вежда.

— Грижовно Мече? Знаеш меко, пухкаво, дава съвети?

— Не съм Грижовно Мече.

— Спри да избягваш темата. Пич, къде ми е колата?

— Какво друго ти казах в съня?

— Каза, че реката е портал или нещо такова. — Спрях по средата на търсенето на някаква следа от колата ми. — Чакай… не.

Той кимна.

— Когато потъна в реката, премина през портала. Сега си в алтернативна реалност.

Треперех силно и не само защото ми бе студено.

— Докажи го — процедих през тракащите си зъби.

Той се протегна към мен и аз отскочих. Въздъхна, раздразнено.

— Трябва да ми се довериш, Роуз.

— Моля? Защо да трябва? — Обвих ръце около себе си, като се опитвах да се стопля.

— Защото се опитвам да ти помогна, не да те нараня. — Протегна се към мен и видях, че държи малък огън в ръката си.

— Ъм, какво? Какво е това? — попитах като очите ми се разшириха, като монети.

— Това е огън от кухнята ти. Мислех, че може да потрябва, така че го задържах.

Затворих очи и ощипах ръката си, силно. Когато ги отворих, той все още стоеше пред мен с огън в ръка. Поднесе го към мен.

— Добре — чух се да казвам, без да съм сигурна на какво се съгласявам.

Той застана пред мен и прехвърли пламъка в двете си ръце, които държеше над раменете ми. Плата на якето ми веднага започна да пуши и да изсъхва. Беше най-приятното чувство на света.

Отскочих назад, когато коленичи и се насочи към краката ми. Въпреки това, което ми бе казал, все още не бях готова да му се доверя.

— Спокойно, просто си мислех, че би предпочела сухи крака. Знам, че е дразнещо да са ти мокри чорапите.

Оставих го да ми хване кецовете, като прекарваше малкия огън по повърхността. Обувките и чорапите ми изсъхнаха, а аз се почувствах много по-удобно.

Изведнъж звън изкънтя от разстояние. Насилих мозъка си, за да се опитам да си спомня дали някоя сграда в Ар Сина има камбана. Мъжът, сушащ краката ми с огън се огледа.

— Проклятие. Трябва да тръгваме.

Изтръгнах крака си от хватката му, като почти не паднах в реката отново.

— Да тръгваме къде?

— Ще ти отговоря на въпроса после — Изправи се, като изтупа ръцете си. Искри паднаха на земята, а дим струеше от пръстите му. — Точно сега, трябва да те заведем до замъка.

— Няма замък в Ар Сина — му казах.

Той се обърна и ми се усмихна.

— Не, там няма.

Започна да върви в посоката, откъдето се чу камбаната. Поколебах се за момент и го последвах.

Нямаше пътеки, знаци, улици или нещо, което си спомнях до реката в Ар Сина, само безкрайни дървета и шубраци. Бях удряна в лицето повече от веднъж от случаен клон.

Точно когато щях да се обърна и да се опитам да се върна до реката, гората се отвори в огромна равнина. Беше напълно пуста, с изключение на огромния замък, който хвърляше голяма сянка на нея. Дим се издигаше от скрити комини, а въздухът носеше мистично чувство.

Беше тихо, птиците пееха от върховете на дърветата. Стори ми се странно, че такова обширно пространство, с такъв голям дом, може да бъде толкова тихо.

— От тук, — каза преследвача ми.

Поведе ме към добре отъпкан път и след това в основата на замъка и минах през две широки дъбови врати. Те се отвориха към относително малка зала със стълбище, което водеше към замъка.

Но входната зала не бе празна; напротив. Тълпа от около 80 тийнейджъри чакаха търпеливо за нещо, като си мърмореха един на друг. Всички бяха облечени в чисти сиви блузи с дълъг ръкав, сиви памучни панталони и кафяви кожени ботуши до коляното. Бяха с униформи и спретнати; започнах да се изчервявам, когато всеки от групата се обръщаше и ме зяпаше, докато стоях и капеше по плочките речна вода от дългата ми тъмна коса и с кал по целите ми дрехи.

— Стой тук — ми каза преследвача и се обърна да се изкачи по стълбището.

— Какво?

— Стой тук.

— Не, не, не, не можеш просто да ме оставиш!

Сграбчих лакътя му, внезапно отчаяна за неговата компания в тази тълпа от непознати.

— Нямам идея какво става тук!

Той се обърна и ме стисна за раменете.

— Съжаляваш ли, че дойде тук?

— Нямах голям избор, нали? — отвърнах.

Но той видя истинския отговор в очите ми, толкова лесно, все едно му го бях казала.

— Просто стой тук с другите. Не се чуди, някой ще дойде и ще говори с теб. Това ви очаква всички!

Обърна се към другите. Наблюдавах го, докато крачеше по стълбището и изчезна.

Точно тогава разбрах, че другите изглежда бяха толкова неосведомени, колкото и аз. Част от избраните тийнейджъри стояха заедно, другите се оглеждаха наоколо, очаровани от обстановката.

Бяха смесица от момчета и момичета, с различен цвят на косата и кожата, очевидно от цялата планета. Забелязах, че едно момче стоеше в най-отдалечения край на доста голяма група, с тъмно кафява коса, бледа кожа и отношение, показващо на всички, че се определя като самотник.

Той погледна към мен, чувствайки любопитния ми поглед. Огледа ме от горе до долу и се обърна. Бузите ми започнаха да горят, когато погледнах към плочките под краката ми.

Звукът от отварянето на врата, ме накара да погледна на горе. Влезе мъж, облечен в бяла роба, която контрастираше с тъмната му кожа.

— Добре дошли на всички нови ученици — каза с глас, който се изви над нас. — Разбирам, че това може да е объркващо за някои от вас.

При това забелязах самодоволни усмивки да се появяват на лицата на групата тийнейджъри, които стояха заедно.

— Вярвайте ми като казвам, че до ден-два всичко ще ви се изясни.

Ден или два бе дълго време, напълно да излезеш от дълбините си.

Една жена се появи до него, като държеше папка. Без колебание потупа един ученик по рамото и го поведе към малка стая, която не бях забелязала. Всички гледахме вратата с нетърпение, отчаяни за някаква улика какво става. Първият мъж, който ни говори, ни наблюдаваше с тъмни очи, все едно ни преброяваше. Изчервих се яростно, когато ме изучаваше, все едно ме обвиняваше за водата и калта по пода.

Преди да мога да попитам, дали има някъде, където мога да се почистя, вратата на стаята се отвори и ученикът излезе. Той си проправи път до мен, потупа ме по рамото и след това се сля с останалите ученици.

Колебливо направих крачка по посока на вратата. Когато никой не ме спря, закрачих бързо към стаята и затворих вратата след себе си. Огледах се с гръб опрян в нея. Стаята бе по-малка, отколкото си мислех, обзаведена само с бюро и газени лампи на стената.

— Роуз Евърмор? — попита възрастната жена от бюрото, някак студено.

— Да?

— Името ми е Неталия и съм втори директор на това училище. Вече се срещна с Иан; той ще бъде директор за остатъка от вашите учебни години. Сега. — Тя разрови листите на бюрото, докато стигна до един, на който ясно бе написано моето име. — Вече няма да се наричаш Роуз Евърмор. Сега твоето име е Скай.

— Ъм, не. — Вкарах палци в гайките на колана на джинсите си. — Името ми е Роуз. Майка ми ме е нарекла на мацката от Титаник.

Филм, който ме бе уплашил за цял живот, когато го гледах на впечатлителната възраст от 4 години.

— Тук ще се казваш Скай, нищо друго. Това е редът на Академията.

Светлосините й очи ме заляха и се почудих дали тя бе толкова студена към всички.

— Такъв е редът на Академията? — попитах, като започвах да се ядосвам. — Ами, вашата Академия бе изпратила странен мъж в родния ми град да ме следи и след това да ме изтръгне от живота ми, да ме доведе тук, а сега ми сменяте и името?

Тя се изправи зад бюрото, малко от бялата й коса падна от кока на върха на главата й.

— Трябва да те помоля да се успокоиш, Скай.

— Не ме наричайте така! — Замахнах като сложих ръцете си напред, за да я държа на далеч от мен.

Двете наблюдавахме как изумруден огън блесна по пръстите ми. Преди някой от нас да може да помръдне, пламъците избухнаха по дланите ми и се стекоха по пръстите. Вдигнах ръцете си към очите, като гледах пламъците да блестят и танцуват. Все едно бях потопила ръцете си в петрол и след това ги бях запалила, но огънят бе зелен.

— Обикновено не позволяваме магия, преди да са започнали уроците — каза старата жена недоволно.

Зяпнах, когато огъня само гъделичкаше дланите ми.

— Аз не съм… Имам предвид… Как?

— Ти си магьосник — информира ме тягостно, очите й не изразяваха нищо. — Точно за това изпратихме Джет в Ар Сина. Трябваше да те доведе тук, за да се научиш да контролираш силата, с която си родена.

Тя седна обратно, напълно необезпокоена от огъня в ръцете ми.

— Но… Аз никога… не съм виждала нещо такова преди — прошепнах. — Как е възможно?

Жената повдигна вежда.

— Никога не си виждала нещо такова преди? Дори и когато се ядосаш?

Замислих се за особения инцидент, който бе станал в деня, когато си взех шофьорската книжка. Майка ми се опитваше да ме научи как да освобождавам съединителя и в безсилието си бях тръшнала ръце на волана, който незабавно избухна в пламъци.

— Може би веднъж — признах, все още наблюдавайки огнената спирала около пръстите ми.

— Видя ли? Сега, загаси това и се отправи към стаята си. Вечерята ще бъде изпратена там тази вечер, а часовете започват утре.

Тя сложи листите на бюрото си в ред и имах чувството, че бях свободна.

Повторих каквото направи преследвача ми — Джет, — при реката, потрих ръце и пламъците изчезнаха, оставяйки ръцете ми напълно чисти.

Отворих вратата и се отправих към залата, без да срещна любопитни погледи от съучениците си. Прибрах ръцете си в джобовете, ако отново избухнат в пламъци и започнах да наблюдавам другите да изчезват в стаята и да се връщат със същото изражение на лицето като предния; невярващо.

Всички, освен групата тийнейджъри, които забелязах първо; започваха да се подхилкват, когато всеки ученик се появеше отново. Присвих очи към тях — знаех точно какъв тип хора са те. Изглежда във всяка реалност има група идиоти, които да съсипват живота на останалите.

След като всички бяха разпитани и преименувани, бяхме поведени по стълбите от Джет. Стигнахме до мястото, където се разклоняваха, продължавайки в различни посоки.

— Момчетата натам — каза той като посочи на ляво. — А момичетата в дясно.

Последвах останалите момичета нагоре по стълбите, които ни заведоха до коридор с врати, точно като стаите в спалните помещения на лагера при нас.

Проследих линията на вратите, докато намерих една със „Скай“ написано на нея. Като отворих вратата, пристъпих в това, което щеше да бъде моя спалня. Имаше малко двойно легло избутано до прозореца, камина, която бе почистена и заредена и маса с два стола. До камината бяха гардероба и библиотечката, която бе празна.

Затворих врата зад мен, отидох до леглото и се срутих на него. Изритах си обувките и изпълзях до възглавниците. Исках само да се сгуша в завивките и юргана и никога да не изляза. Всичко бе толкова странно и стана толкова бързо, че нямах време да се приспособя.

Започнах да се треса буйно. Бързо станах и отворих прозореца колкото можеше. Когато въздухът започна да навлиза в стаята го вдишах като се опитвах да се успокоя. Ако не внимавах, можеше да изпадна в пристъп на паника.

Чудех се майка ми какво прави точно сега. Колко време бе минало, откакто паднах в реката? Трепнах, като си спомних, че дори не бях я виждала, преди да отида на училище тази сутрин — тя вече бе на работа. Прегърнах коленете си, а очите ми започнаха да парят от сълзите; знаех, че бях на границата да се срина.

За да се разсея, опитах да върна пламъците, които запалваха пръстите ми. Колкото и да опитвах, успях да направя само една малка искра.

Когато започна да се смрачава, опитите ми бяха прекъснати от тихо почукване на вратата. Отворих я предпазливо.

— Добър вечер, госпожице.

Млада жена си проправи път покрай мен и влезе в стаята, като остави сребърен поднос на масата.

— Ще вечеряте в стаята си тази вечер, но това не е практика в Академията.

Мушна ръцете си под престилката и зарови в джоба, като извади кибрит.

— Името ми е Ларни. Ще ви помагам, докато завършите обучението си.

Тя запали огъня и се изправи да ме погледне, като оправяше ленената шапка на главата си.

— Аз съм… Скай — отговорих; непознатото име дращеше на устните ми. — Аз съм магьосник… мисля.

— Разбира се, че сте магьосник — отговори Ларни, като сега оправяше покривката на леглото, която бях смачкала. — Защо тогава бихте била тук?

— Не знам, предполагам.

Наблюдавах суетнята й в стаята ми като почистваше праха по ъглите. Спрях я, когато опита да затвори прозореца.

— Моля те, недей. Трябва да е отворен, за да спя.

Тя слезе от леглото ми.

— Докато сте тук, се чувствайте свободна да ме питате за всичко за този свят. Аз съм родена в селото — добави тя.

— Има село?

— О, да — кимна силно. — На учениците им е разрешено да го посещават.

— Ти защо не учиш в Академията? — попитах аз.

Тя погледна в пода, малките й ръце несъзнателно изглаждаха несъществуващи гънки на полата й.

— Аз не съм с магьосническа кръв, госпожице — измърмори тихо.

— А аз как съм? Идвам от напълно друга реалност.

Ларни само сви рамене.

— Много от учениците не са от тук. Тези, които са си мислят, че са по-добри от всички други. — Тя покри устата си с ръце, все едно бе казала лоша дума. — Моля за извинение, госпожице, не исках да проявя неуважение…

— Няма проблем, — казах аз, като се отправих към масата, с чинията на нея. — И аз вече не ги харесвам.

Ларни се усмихна, само малко, но кукленското й лице светна като лампа. Вече я харесвах дяволски много, повече отколкото учениците, с които спях.

— Други въпроси, на които искате да се отговори? — попита тя.

— Твърде много. — Махнах капака на чинията. — Първо, къде е банята?

— Надолу по коридора. Ще я делите с другите момичета.

Изпъшках мислено. Обща баня? Аз дори не можех да споделям баня с майка си.

— Сега ще ви оставям, госпожице. — Ларни бе на половината път до вратата. — Успех утре!

Изядох си вечерята и след това се отправих надолу по коридора да намеря банята, за която ми каза. Накиснах се в една от баните, наслаждавайки се на усещането за чистота. Когато бях почистена и измита, се отправих към стаята си, облякох се в чиста бяла блуза и панталон, които намерих в гардероба. Седнах точно пред огъня, който сега танцуваше слабо, разресвайки влажната си коса с пръсти.

Всичко на това място ми напомняше на приказните разкази, които четях като малка. Винаги исках да бъда част от тях, а сега изглежда желанието ми се бе сбъднало.

Но трябваше още много време, преди да усетя това място като дом. Място като дом.

Глава 5
Часовете

На следващата сутрин бях събудена от малка камбанка. Когато отворих очи, разбрах, че кръжи точно над главата ми. Тя звънна само веднъж, сякаш за да измери реакцията ми.

— Красива си — прошепнах, за да не я изплаша.

Беше малка, с размерите на дланта ми. Позлатеното й тяло блестеше на сутрешното слънце. Не бях виждала нещо по-деликатно от това.

Това беше преди да започне да звъни силно.

— Тихо! Будна съм, будна съм. Виж!

Измъкнах се от леглото си, но камбанката продължаваше оглушителното си нападение. С ръце на ушите си, грабнах чаша за чай от таблата със закуска, която някой — предполагам Ларни — беше оставил на масата. Сложих я над камбанката и я затиснах към пода. Чашата заподскача лудо, докато камбанката се опитваше да се освободи, но не беше достатъчно силна, за да я повдигне. Въпреки че звъненето беше приглушено, пак беше достатъчно силно, за да ме раздразни.

Точно когато обмислях да я настъпя, на вратата се почука и Ларни се промъкна, без да чака отговор. Тя погледна към разиграващата се сценка: аз, стояща по пижама, чаена чаша, звъняща силно и подскачаща по пода, и прикри усмивката си с ръка.

— Как да я изключа? — попитах отчаяно.

Тя плесна с ръце и чашата спря да се движи, а шумът заглъхна.

— Съжалявам, госпожице. Изглежда сте получили една от енергичните. По принцип те спират, когато „клиентът“ им стане от леглото.

Тя носеше купчина дрехи, които внимателно постави на леглото ми.

— Ето, госпожице. Взех униформата ви за деня. Ще намерите ботуши в гардероба.

Благодарих й, като повдигнах ризата, която беше абсолютно същата като на останалите ученици.

— Изяжте закуската си, преди да е изстинала и слушайте звънеца. — Ларни ме гледаш настойчиво с големите си кафяви очи.

— Когато го чуете, слезте по стълбите и намерете останалите ученици.

— Благодаря.

Тя напусна и аз се облякох в тишина.

На таблата открих яйца и препечен хляб, които погълнах; бях адски нервна, което означаваше, че умирам от глад. Намерих ботушите, за които ми каза Ларни и ги обух. Някой знаеше точните ми размери — нещо, за което не се радвах особено — и всичко ми пасна точно.

Звънецът иззвъня точно когато сплетох косата си на плитка. Вързах я, ръцете ми трепереха, и се погледнах в огледалото. Изглеждах спретната, в униформа и респектираща, три думи, които никога не важаха за живота ми.

Игнорирайки пеперудите, които заплашваха да пробият стените на стомаха ми, се насочих към стълбите с другите момичета. Когато стигнахме долу, Джет вече ни чакаше.

— Добро утро, ученици. — Той изглеждаше толкова свеж, че сигурно беше от онези, които нямаха проблем със ставането сутрин. — Насам. Само няколко изследвания преди часовете.

Сякаш се нуждаех от още причини, за да се чувствам нервна. Изпитания? Дали щяха да са физически? Или психически?

Нито едно от двете не ми допадаше.

Той ни поведе по друг коридор и аз умишлено изостанах. Изглежда, че всички други се бяха сприятелили през нощта, но вече бях приела факта, че отново ще бъда самотна.

Но всичко беше наред. Имах изцяло нов свят за изследване и сила под кожата си, за която нямах търпение да разбера повече.

Бяхме въведени в зала, с големината на физкултурния салон в бившето ми училище, с изключение на това, че беше направена от камък, с факли, които горяха закачени по стените между огромните прозорци. Иън и Неталия ни чакаха в другия край зад огромни кожени чанти.

— Добро утро, студенти — започна Иън. — Днес започва тригодишното ви магическо обучение. За да започнем, трябва да тестваме магията ви.

Неталия ни подреди в два реда, с голямо разстояние помежду ни. При споменаването на тестване на магията, сърцето ми се качи в гърлото. Помислих си за слабата искра, която беше единствената магия, която успях да направя. Избърсах потните си длани в панталоните.

— Ти си първа, мила. — Неталия посочи едно от момичетата отпред.

То пристъпи напред, изглеждаше толкова ужасена, колкото се чувствах аз. Имаше черна къдрава коса, която се бореше да върже, а зад очилата, очите й блестяха притеснено.

— Какво трябва да направя? — Чух я да шепти.

— Коя е водещата ти ръка? — попита Неталия.

Момичето вдигна дясната си ръка в отговор.

— Много добре. Сега, можеш ли да почувстваш трептенето във въздуха?

Всъщност аз можех, сякаш някой беше включил телевизор, който не мога да видя, а само да почувствам.

Очевидно момичето също можеше да го усети, защото кимна.

— Добре, сега се опитай да събереш чувството в дланта си.

Момичето сви пръсти, а останалите проточихме шии, за да гледаме.

Изведнъж сини пламъци пламнаха от дланта й в малко огнено кълбо. Момичето подскочи изненадано, изпускайки огъня, който изгасна веднага.

— Много добре — каза Неталия, с първа нотка на вълнение, което виждам откакто я срещнахме.

Иън кимаше, въпреки че не се усмихваше. Не мисля, че някога го правеше.

— Как се казваше?

— С-Дина — заекна тя и аз осъзнах, че за секунда забрави магическото си име.

Не можах да се сдържа, да не се усмихна. Беше успокояващо да знам, че с някой друг сме в една и съща лодка.

— Ела тук, Дина. Нека изберем туника.

Заведоха Дина до кожената чанта, откъдето Неталия избра туника в абсолютно същия син цвят. Тя я нахлузи през главата си, а след това сложи кожен колан около кръста си. На лицето й се беше появила срамежлива усмивка, но можех да кажа, че се гордее със себе си. Не можех да я съдя; справи се добре под напрежение.

Бавно, Неталия си проправи път през групата. Докато гледах, осъзнах, че няма две магии с еднакъв цвят. Тъмнокосото момче, което забелязах вчера имаше абсолютно същия цвят като огъня. Когато за първи път създаде огнена топка в ръката си, успях да го объркам с истински огън. Когато се върна в групата, след като избра туниката си, видях, че очите му бяха в абсолютно същия цвят; те горяха.

Най-накрая аз бях извикана. Бях последната, която да избере туниката си и честно казано се чувствах гола.

Когато пристъпих напред към Неталия и останалите ученици ме гледаха, забелязах интереса на Иън. Това беше учудващо, след като той изглеждаше толкова отегчен от другите.

Протегнах дясната си ръка преди Неталия да ме е подканила.

— Събери трептенето и действай като проводник — инструктира ме тя.

Затворих очи, обръщайки се към чувството във въздуха. Кожата ми настръхна, сякаш я бодяха хиляди бодлички.

— Понякога да си представиш кибритена клечка помага — каза ми тя и аз го направих.

Когато клечката в ума ми се отърка в кибритената кутия и се запали, чух рязкото поемане на дъх от съучениците ми.

Притеснена, отворих очи и се огледах.

Вместо да се възпламени върху отворената ми длан, магията беше решила да ме превърне в човешка факла. Пламъците се виеха около тялото, но единственото, което усещах беше гъделичкане. Погледнах към Неталия, очаквайки да бъда порицана. Със сигурност не беше разочарована.

— Много впечатляващо, Скай — каза тя, а устните й се изкривиха в единия край. — Реши да направиш малък спектакъл, а?

— Оставете я намира — подхвана Джет, който стоеше до Иън. — Тя е неопитна, знаете това.

Не погледнах към Джет, а вместо това приковах поглед в Неталия.

— Ела и си вземи туниката, тогава — промърмори тя, като вече се отдалечаваше. Последвах я неохотно. Тя извади туника с абсолютно същия нюанс на зеленото като магията и очите ми. Сложих си я и приех колана, който ми предлагаше.

— Сега — каза Иън, заставайки отпред и скръствайки ръце. — Към учебните часове.

Часовете в Академията нямаха нищо общо с часовете ми в Ар Сина. Първия ми час беше теория на магията, която се преподаваше от малка, крехка възрастна дама на име:

— Уат — произнесе тя, застанала пред черната дъска.

Всички ученици се спогледаха.

— Никой… не е казал нищо — каза русото момиче отпред.

— Какво?

— Какво, какво? — попита червенокосия млад мъж, а на лицето му се появи усмивка.

Тя го погледна с малките си очи. Червенокоското се огледа и се усмихна на ученика до него. Преди някой от нас да помръдне, Уат щракна с пръсти и малка светкавица разцепи въздуха, като уцели Червенокоско в ръката. Косата му щръкна, но изражението му беше по-смешно. Засмях се и не бях единствената.

— Добре дошли в часа по теория на магията — каза тя високо, обърна се към дъската и взе малък тебешир. — В този час вие ще се научите как да контролирате магията, с която тъкмо сте се запознали. За някои от вас, това ще е нещо познато, но моля, все пак внимавайте.

Русокосото момиче, което преди беше проговорило, се усмихна, докато изследваше ноктите си.

Разпознах я от групата кикотещи се момичета, за които Ларни ми каза, че са от града и са израснали с това. Присвих очи.

Час по-късно бяхме в коридора. Бях се облегнала на стената, опитвайки се да натъпча няколко листа в чантата, която Джет ми подаде, когато напусках залата. Изведнъж някой се блъсна в мен и всичките листа се разпиляха по каменните плочки.

— Съжалявам! — Дина се наведе, за да събере листата. — Правех същото като теб… Предполагам, че не съм те видяла.

— Всичко е наред — казах, взимайки листата, които ми подаде. — Малко е напрегнато, а?

Тя кимна, оправяйки очилата си на носа.

— Аз съм от човешкия свят — каза. — Нищо не може да ми е по… чуждо.

— На мен също — отговорих, облекчена, че не беше една от тукашните магьосници. — Няма обхват…

Тя вдигна вежди.

— Донесла си си телефон?

— Да. — Извадих го от джоба си, където го държах като някаква сигурност. — Намокри се, когато паднах в реката, но след като изсъхна и се оправи.

Дина ме погледна учудено.

— Каква река?

— Реката портал. Ти как дойде тук?

— Дойдох през огледало — отговори. — Една сутрин, преди няколко дни, се оглеждах в огледалото и вместо да видя отражението си, видях това място. Когато се протегнах към него, бях всмукана тук.

Мушнах обратно телефона в джоба си.

Благодаря, Джет, помислих ядосано.

— Какво имаме след това? — попита Дина.

— Ъм. — Проверих графика, който ни бяха дали. — Фитнес. Ауч. Дали това означава трениране?

Със сигурност.

Глава 6
Застинал за секунда

Насочихме се навън; следвайки останалите ученици към място, което изглеждаше като построено от сержант. Джет ни чакаше до стената, която се издигаше право нагоре. Потреперих; упражненията никога не са били моята сила.

— Така, сега, когато всички сте подредени и организирани — започна нетърпеливо, — реших да се погрижа за здравето ви. Всяко ядене, което ви се дава в Академията е специално предназначено да ви осигури максимума протеини и енергия.

Той започна да ни раздава тениски, които да носим в часа му. Когато взех моята, последна както винаги, реших да го попитам нещо, за което си мислех.

— Джет, кой плаща нашето обучение?

Той подаде последните няколко тениски и се обърна.

— Засега Академията. След като напуснете, след три години, вие ще се навлезете в магическият свят и ще си намерите работа. Магьосниците са търсени лечители и подобни. Веднага, след като си намерите достатъчно добре платена работа, Академията ще започне да си връща парите за обучение, но в малки количества.

— О, добре. — Погледнах към обикновената черна риза, която все още държах. — Къде мога да се преоблека?

Последвах останалите момичета към малките съблекални, в края на тренировъчното игрище. Когато излязохме, момчетата вече се бяха наредили на първия ред. Джет им позволяваше да се разделят по двойки и аз гледах, докато изненадващ брой от тях не успяваха да изкачат стената. Накрая стигнахме до момичетата.

— Скай и… съжалявам, как ти беше името?

Обърнах се и сърцето ми застина. Младата руса жена, местна магьосница, си проправяше път да застане до мен.

— Елеонора — отговори тя.

— Елеонора, добре. Готови ли сте? Не забравяйте, това не е състезание. Просто опитайте да завършите.

Но в секундата, в която наду свирката и тръгнахме, беше много ясно за нас — всички нас — че това със сигурност беше състезание.

Стигнах до ниската телена мрежа секунда по-рано от нея. Паднах по корем и запълзях в калта под нея. Зад мен чух Елеонора да си поема рязко въздух от болка и аз загубих секунда, чудейки се защо. Тогава лакътят ми се закачи за мрежата и рязък тремор премина през тялото ми. Почти забих нос в калта. Но продължих.

Стигнахме края на мрежите по едно и също време, протягайки се с облекчение. Следваше висящото въже, което щеше да ни помогне да преминем над калния участък с вода. Въздъхнах, когато го наближихме, защото беше очевидно, че не е достатъчно дълго — щеше да се наложи да плуваме.

Елеонора сега беше пред мен, хващайки въжето и отблъсквайки се от дигата. Направих същото, като внимавах да се отблъсна с всичка сила. Елеонора пусна въжето си, и за част от секундата се развълнувах — беше паднала прекалено рано!

Дробовете ми горяха, вече изтощена, изчаках въжето да достигне своя максимум и се пуснах, приземявайки се в калната вода, цели четири метра от другия магьосник. Въздъхнах тежко, когато ледената вода ме обгърна, но студа ме освежи и аз се протегнах, плувайки напред. Бях добър, силен плувец; мама се беше погрижила за това.

Излязох на брега мокра, измръзнала и изтощена. Изправих се на крака, точно когато Елеонора се измъкна от водата. Довлачих се до последното препятствие, вертикалната стена. Избрах си едно от въжетата висящи там и се опитах да се покатеря.

Нищо не се случи. Всичката сила, която имах в горната част на тялото, сега беше изчезнала. Гърдите ми се надигаха, вода капеше от опашката ми и аз знаех, че съм до там.

Елеонора стигна до стената и без да поглежда в моята посока се набра на въжето и започна да се катери. Аз се облегнах на него, абсолютно победена.

— Всичко е наред Скай, справи се отлично с всичко друго. — Джет протегна ръка, за да ми помогне да се изправя. Игнорирах я, изправяйки се, а краката ми трепереха. — Стената е най-трудната част от курса.

Върнах се при групата, напълно съкрушена, точно когато Дина и червенокосото момиче започваха курса.

Отказвала съм се от много неща, но поради някакви причини това ме ужили най-много.

— Добре ли сте, г-це?

— Изтощена — успях да промърморя през ръцете си.

Беше вечерта и Ларни тъкмо ми беше донесъл подноса с храна. В момента се бях опряла на масата, сложила глава на кръстосаните си ръце.

— Не се притеснявайте, госпожице, курса изглежда ужасно труден.

— Другото момиче успя. Елеонора. — Потрих лице с ръце, твърдо решена да не се изчервявам от срам.

Никога не се бях възприемала като негодна. Беше доста засрамващо да разкрият този факт пред съучениците, с които щях да уча в следващите три години.

— Най-вероятно е тренирала за това. — Ларни махна капака на подноса и започна да ми слага от яденето в чинията. — Тя е израснала в този свят. Трябва да го запомните. Тренирала е за Академията, откакто е проходила.

Започнах да ям, прегладняла от днес.

— Освен тренирането, как мина денят Ви? — Ларни беше намерила четка и сега я прокарваше през сплъстената ми коса.

— Беше добре — отговорих, разделих хлебчето на две и й предложих, но тя отказа. — Открих, че моята магия е зелена.

Четката спря за секунда, след това продължи да се движи.

— Зелена като какво? — попита тя, и аз забелязах нещо различно в гласа й.

— Като това. — Щракнах с пръсти, визуализирайки пламъка в ума си отново. Малък зелен пламък изригна от върха на пръстите ми като запалка.

Четката спря напълно.

— Схванали сте го бързо, госпожице — каза тя тихо.

Изгасих пламъка и се върнах към яденето.

— Предполагам, че най-накрая намерих нещо, в което съм добра — отвърнах щастливо.

Глава 7
Исторически недоразумения

На следващия ден бях събудена отново от камбанката. Плеснах с ръце веднага щом отворих очи, намръщена от болка. Мускулите ме боляха повече и от вчера. Камбанката дрънна още веднъж и аз скочих от леглото, изръмжавайки при движението. Тя излетя през вратата, когато Ларни я отвори, носейки униформата ми за деня. Облякох се и се нахраних бързо, след като тя ми каза, че първият ми час ще бъде история — винаги съм искала да въведат историята в програмата ми, в миналото училище.

Все още дъвчейки пастата от закуската ми, аз бях една от първите в класната стая. Засиях, когато забелязах Дина.

— Добро утро — каза тя весело. — Как се чувстваш?

— Болезнено е — признах си. — Учила ли си история преди?

— Само нормална история — отвърна. — Човешка история — обясни, когато видя въпросителния ми поглед.

— О. — Дори не се бях замисляла за това, но разбира се магическия свят имаше различна история от тази, с която бях запозната аз. — Това трябва да е по-интересно, отколкото си мислех.

Джет ни въведе в стаята и ние седнахме, някой по-нетърпеливи от други.

— Добре дошли в историята — започна той. — Този час също го водя аз, затова вие оставате с мен. Съжалявам. Така. — Той взе тебешир и го постави на дъската, където остана като залепен. — Нека започнем от началото.

— В началото на Времето, имало девет Древни; девет същества, които някога били хора, но вече не. Те били прехвърлени в този свят, и заедно започнали да го строят. Те построили Академията, тухла по тухла и съградили градове на всеки континент. Вече имали свой свят, сега им трябвало население.

— Затова те споделили своята дарба със смъртния свят и първото поколение от магьосници се появило. Но количеството сила, което дали на хората ги отслабило и те се разболели. Последната Древна, Белтана, живяла достатъчно, за да види как светът им се разделя; тъмно и светло, добро и лошо. Затова се обърнала към Академията, където учениците учели техните магии и проклела всички тях, които учели и щели да учат тук.

— Белтана била толкова самотна в последните си години, че решила да създаде връзка между учениците, връзка толкова неразрушима, че те никога да не са самотни. Тя разполовила душата на всеки един магьосник, така че той трябва да намери другата си половина и всеки един винаги трябва да има партньор.

— Което ни води до следващата ни цел. — Всички подскочиха, когато Иън заговори; никой не го беше чул да влиза в стаята. — Церемонията за сродна душа ще се състои довечера. Очевидно, всеки трябва да присъства.

Той напусна преди някой да го е попитал нещо. Сърцето ми биеше неестествено бързо — мислех, че се справям достатъчно добре и сама. Не се нуждаех от някого до мен за цяла вечност.

— Другата седмица ще минем някой от детайлите в историята. — Джет се опитваше да върне вниманието обратно към себе си. — Но сега ви пускам по-рано, за да може да се приготвите за церемонията довечера. Нахранете се, облечете се; някой ще дойде да ви вземе.

Излязох от стаята и се насочих към спалнята, преди Дина да ме настигне. Мислите ми препускаха бясно и имах нужда да бъда сама.

Сродна душа? Според мен се справях добре и с половин душа. Не ми харесваше да разчитам на други хора.

Имах приятелка в началото на гимназията, Хедър. В основното училище бяхме най-добри приятелки и вярвах, че когато започнем в Ар Сина, това няма да се промени.

Изненадващо, случи се. Хедър си хвана гадже и никога не ми проговори отново. От тогава се отказах да завързвам приятелства. Няколкото ми опита бяха отхвърлени и се научих, че е по-добре дори да не опитвам.

Ами ако сродната ми душа се откаже от мен толкова лесно, колкото Хедър?

Глава 8
Изгаряне в синхрон

Изкъпах се бързо, избягвайки, доколкото е възможно другите момичета. След малко си спомних, че се предполагаше някой да дойде да ме вземе, и излязох бързо от банята, обличайки гамаши и туника за пътуването обратно до стаята ми. Когато се върнах забелязах, че някой е оставил бяла кутия на леглото ми. Вдигнах я и я развързах.

— Шегуваш се.

Чисто бяла рокля висеше на дървената закачалка. Бях огорчена. Никога не съм си се представяла в рокля, поне аз самата. Исках да я хвърля обратно на леглото, но реших да се подчиня на инструкциите си — засега.

Потрепвайки, облякох роклята и я закопчах. Имаше дълго огледало до гардероба и го доближих предпазливо. Отражението ми ме очарова. След банята, кожата ми блестеше и зелените ми очи бяха подчертани от кремавия цвят на кожата ми. Дългата ми кафява коса висеше хлабаво от плитката, добавяйки контраст към ослепителната чисто бяла рокля, която беше без ръкави, с корсаж и диплеща се пола, която стигаше до коленете ми. Потърсих обувки, но не намерих никакви, най-накрая стигнах до заключението, че трябваше да ходя боса.

Имаше тихо почукване по вратата и аз отворих. Джет стоеше там и виждайки ме в роклята, на лицето му се появи огромна усмивка.

— Не съм си представял, че си от онези, които носят рокли, Скай.

— Не съм, но ми се струва, че трябва да нося тази, — отвърнах. — Кажи ми повече за тези сродни души.

— Всички магьосници имат сродни души. Не нещо романтично, просто като най-добри приятели. Тя са твоят партньор в живота; нищо не може да възпре една сродна душа. Това ще стане с времето, но за да ускорим нещата имаме церемония, която да помогне на сродните души да се намерят.

— Как така? — попитах, ужасявайки се от отговора.

Той се усмихна отново, доказвайки, че опасението ми е на място.

— Танцувайки — отвърна той.

— Не — казах, наполовина невярваща и наполовина отказваща да го направя.

— Да. Не ти ли харесва традицията? — Подсмихна се той.

— Не особено. Е, какво става? — Бях започнала да влача краката си, неохотно както винаги. Беше същото като да трябва да отидеш на доктор, за да ти бие инжекция; знаеш, че трябва, но всъщност не го искаш.

— Ще има кратка реч и после музика за танците. — Видя ме да потръпвам. — Нещата се случват нормално, не се тревожи. Ще бъдеш притеглена подсъзнателно към твоята сродна душа и ще завършите като двойка. Сродните души могат да бъдат всеки двама души, без значение от възрастта, пола или расата. Има само едно нещо, което не бива да правиш.

— Кое е то?

Джет ми хвърли бегъл поглед, сетне погледна настрани.

— Никога не се влюбвай в тях.

— Какво? Но ти каза, че няма нищо романтично.

— Понякога хората са склонни да нарушават традицията. Повярвай ми, последиците не си струват.

Вървяхме мълчаливи няколко секунди. Оставих информацията да потъне и погледнах Джет, крачейки по коридора. Аз на практика тичах, за да вървя с него, нетърпелива да продължа разговора, но не и да достигнем целта ни.

— Кой е твоята сродна душа?

Джет се засмя, но прозвуча тъжно.

— Не те познавам толкова добре… оттук.

Разтвори едни двойни врати и пристъпи напред. Аз се придвижих бързо след него.

Това беше същата зала, в която бяхме тествани предишната сутрин, изпълнена със съучениците ми. Докато отивах към Дина, забелязах тъмнокосо момче да стои настрана от другите, облегнато на стената, ръкавите му бяха навити до лактите. Ръцете му бяха скръстени, но погледът му беше насочен право към мен. Отклоних поглед и продължих да вървя. Стаята притихна, когато Иън тръгна към средата на залата.

— Добре дошли на церемонията на душата. Вашият придружител трябва да ви е казал какво е това, затова няма да губя повече време.

Той закрачи из залата и вдигна ръце. Ръцете ми започнаха да изтръпват, когато осъзнах, че използва магия. Докато той бавно сваляше ръцете си, атмосферата в стаята се надигна, факлите угаснаха и единствено звук от флейта звучеше през цялата зала. Въздухът беше зареден с напрежение и красивата музика проникваше от незнайно къде. Флейти, чела и една акустична китара се надигнаха и се сляха в магическа хармония.

Тъкмо когато щях да започна да мисля, че това не беше толкова лошо, една превръзка се плъзна над очите ми.

— Съжалявам, — прошепна в ухото ми Джет. — Душите са слепи, ти също.

Той се отдръпна и чух, че прошепна същото и на Дина.

Сега, много разочарована, стоях неподвижно и държах ръцете си, за да не ударя някого.

Чух другите да се отдалечават от мен. Пръстите ми намериха превръзката, музиката продължаваше да свири, но възелът не се разхлабваше и аз отпуснах ръце.

Трябваше да играя по техните правила, но нямаше, не можех, да танцувам.

Вместо това започнах да вървя. Из залата, през съучениците ми. Трябва да съм била предпазвана от другите, но минах през тях безпрепятствено.

Можех да усетя, че някой правеше съвсем същото, вървейки право към мен. Оказа се, че сродната ми душа правеше същото.

Протегнах се, преплитайки пръсти с неговите. За един шантав момент си помислих, че беше Дина, докато не осъзнах колко груби бяха ръцете, които държах.

Музиката спря и Иън заговори отново.

— Магьосници, вие открихте сродните си души… Поздравления.

Превръзката около очите ми се развърза и падна на земята. Примигнах, дезориентирана от внезапната светлина в стаята и осъзнах, че държах ръката на тъмнокосото момче с огнените очи.

За части от секундата, нещо проблесна в очите му, докато гледаше към мен, но той пусна ръката ми и знаех, че си го бях представила.

— Двойки, наредете си — продължи Иън.

Всички останали, забелязах сега, се бяха събрали по двойки. Елеанора беше в двойка с млад мъж с кафява коса, който очевидно тя познаваше.

Неталия им говореше тихо и после се премести на следващата двойка; Дина и червенокосото момиче, което беше водило курса вчера. Всички други двойки сродни души стояха близо една до друга, но моята стоеше далеч от мен.

Неталия стигна до нас и изведнъж осъзнах, че щях да науча името му. Докато тя гледаше към нас, стоящи близо, очите й се разшириха малко, и имах усещането, че тя и Иън комуникираха. След няколко секунди тя погледна обратно към нас и се усмихна нервно.

— Феникс и Скай, поздравления за това, че се намерихте един друг.

— Феникс? — казах, проговаряйки за пръв път, откакто превръзката беше свалена. Той едва ме погледна. — Легендарната птица от пламъци е доста готин съименник.

— Може би — просто отвърна той.

Намръщих се и се отказах да завързвам разговор. Сърцето ми биеше бързо и леко ми се гадеше, но беше свършило, танците бяха свършили и можех да си отдъхна.

Навън слънцето беше започнало да залязва, окъпвайки залата в розови оттенъци. Случайно погледнах към Феникс и забелязах, че очите му бяха точно същият цвят като жаркото слънце на хоризонта.

И осъзнах, че собственото ми сърце гореше в синхрон с двамата.

Глава 9
География и роби

Камбанката не можа да звънне и един път, преди да стана от леглото. Веднага щом стъпалата ми докоснаха пода, пъхнах краката си под рамката на леглото, кръстосах ръце над гърдите и започнах да правя колкото мога коремни преси. Ларни влезе в стаята, точно когато започнах да правя лицеви опори.

— Какво правиш? — попита тя, оставяйки подноса със закуската ми на масата.

— Следващият път, когато участвам в състезанието, няма да се отказвам — казах й, изправяйки се и избърсвайки лицето си в ръкава на пижамата си. — Въпреки че може да отнеме време да се върна във форма; най-тежкото нещо, което съм вдигала напоследък е чантата ми за библиотеката.

— Тук има библиотека — каза ми Ларни, оставяйки униформата. — Студентите имат право да я използват.

— Наистина ли? — Ободрих се веднага.

— Разбира се. Мога да те разведа през уикенда.

— Ще го направиш ли?

Тя ме погледна объркано.

— Дали ще направя какво?

— Ще си вземеш почивка за събота и неделя?

Тя започна да гризе устната си и седна срещу мен.

— Всяка втора неделя си взимам почивка, за да се видя със семейството си — каза спокойно. — Но през останалото време съм тук в Академията.

— Всяка втора неделя? — повторих. Изведнъж се сетих нещо. — Ларни, плащат ли ти?

Възцари се мълчание между нас.

— Достатъчно заплащане е, че Академията ме храни и ме подслонява — каза накрая.

Хванах ръката й, когато се изправи, за да си тръгне.

— Ларни — отказа да срещне погледа ми. — Плащат ли ти да работиш тук?

Тя се откъсна от хватката ми, тръгвайки към вратата. Беше на половината разстояние, когато проговори.

— Не.

Профучах по стълбите, все още сплитайки плитката си. Чантата ми се люлееше силно и почти се спънах, но продължих равнодушно.

Преди да започне часът, имах да уредя някои големи сметки с Академията.

— Джет — казах рязко, като го забелязах да излиза през вратата. Той започна и погледна нагоре, когато го доближих.

— Добро утро — започна любезно, но аз го срязах.

— Защо не се плаща на служителите? — Вдигнах ръце, когато опита да отговори. — Не, не служителите. Робите. — Изплюх думата към него, сякаш беше киселина.

— Скай, слушай.

— Не! Това е варварско! Какво извинение ще се опиташ да ми пробуташ?

— Слушай, нямам нищо общо с това как процедира Академията.

— Не ми пробутвай тези глупости — казах, отстъпвайки от него. — От колко време си тук?

Той стисна зъби.

— Една година — каза накрая.

— Защо не си направил нищо по въпроса?

Огледа се бегло, преди да заговори отново.

— Виж. Има неща за Академията, които никога няма да разбереш. Остави го както си е, ясно?

— Не, не е ясно. — Не можех да повярвам какво чувам. — Това е отвратително. Не ми пука от каква страна си, това е робски труд.

Звънецът на Академията звънна.

— Върви в час — каза Джет, вече отдалечавайки се от мен.

— Това не е краят на разговора ни! — извиках след него, но той не се обърна.

Последвах съучениците си навън, все още кипях. Забелязах Дина сред тях и тръгнах към нея, решена да й кажа истината за нашите придружители.

— Скай! — Усмихна се като ме видя. — Запознай се със сродната ми душа.

Червенокосото момиче до нея също се усмихна, макар и по-резервирано от сърдечната усмивка на Дина.

— Скай, Тереза. Тереза, Скай.

— Здравей — казах, кимвайки бързо. — Дина, може ли да поговорим?

— Можеш да говориш — каза Тереза. — Всичко, което кажеш на Дина, тя ще го каже на мен.

Не беше толкова срамежлива, колкото си мислех.

Преди да заговоря, Джет профуча покрай нас.

— Насам, моля! — каза той, твърдо решен да избягва зрителния контакт с мен.

Той ни заведе на една поляна в покрайнините на Академията. В далечината можех да видя сгради и дим, и знаех, че за първи път виждам селото, от което беше Ларни.

— За тези магьосници от човешкия свят, ще откриете, че нашият начин за превозване е доста различен от това, с което сте свикнали, — върнах се в часа и изпъшках. Джет продължи.

— Ето, можете да яздите навсякъде.

Той държеше юздите на най-красивият кон, който някога съм виждала. Зад него, още няколко от гладките създания пасяха спокойно, забравили за зяпащия ги клас.

— На всеки от вас ще бъде даден кон, със съдействието на Академията, и цената ще бъде добавена към обучението ви. Вашият кон е ваш, за да се грижите за него. Елате и се срещнете.

Всички доближиха стадото, конете вдигнаха уши с интерес. Някои тръгнаха право към учениците, докато останалите се отдръпнаха назад. Стоях накрая на групата, гледайки една красива червеникавокафява кобила, стояща на края на стадото. Доближих я предпазливо. Протегнах ръка, когато бях по-близо и тя направи последните няколко стъпки, за да премахне разстоянието между нас. Усмихнах се, докато кадифеният й нос се триеше в дланта ми.

— Съжалявам — казах й. — Ако знаех, че ще идвам, щях да ти донеса нещо.

Тя изпръхтя към мен и аз направих същото към нея. Бях ходила на няколко урока по езда, като по-малка и ми липсваше приятелството.

Погалих гладкия й врат, докато тя ме проучваше внимателно, големите й кафяви очи гледаха в моите.

— Конете нямат имена — казваше Джет. Огледах се, забелязвайки, че всички бяха намерили своите коне. Забелязах, че Феникс говори тихо на един черен кон и се мръщи; вече беше казал повече думи на коня си, отколкото на мен. — Обаче може да имат нещо за казване по въпроса.

Объркана, погледнах към кобилата, която хапеше ризата ми.

— Добре тогава. — Помилвах носа й. — Как се казваш?

Лекият бриз разроши гривите на конете и тревата около нас. Носейки се по вятъра, като шепот, дочух един глас. Затворих очи, все още милвайки кобилата.

Ехо.

Ясно като бял ден чух една дума.

— Ехо — казах и кобилата ме побутна с носа си. — Моето име е Скай.

Вятърът подухна отново край нас. Беше приятно; бях чула правилно.

Джет ни научи как да оседлаваме конете си и ни показа отделенията в голямата конюшня, която беше предназначена за нашите коне. До тогава беше станало време да отиваме в следващия час, но не исках да я оставям.

— Ще се върна довечера — обещах.

Следващият ни час беше интересен; Магическа битка, воден от най-ужасяващият магьосник, който някога съм виждала.

— Казвам се професор Ю — каза ни той отсечено, стоейки пред нас с ръце, сключени зад гърба. Ние стояхме на голям килим, който подскачаше леко с всяка стъпка. — В този час ще бъдете научени на всичко за магията и материята, ръкопашен бой.

Подскочих нетърпеливо, заставайки до Тереза и Дина; Феникс щеше да ме признае днес.

— Първи урок; как да падам.

По-късно тази нощ, куцуках към стаята си. Верен на думата си, Ю ме убеди, че знаеше как да пада.

Тази нощ, не ядох в стаята си. За първи път откакто пристигнах, Ларни ме заведе в друга зала, която изглеждаше като…

— Това е кафенето — каза тя, без да среща погледа ми. — Това е мястото, в което ще закусваш, обядваш и вечеряш.

— Ще те виждам ли? — попитах разтревожено.

Тя кимна.

— Все още те обслужвам — каза тя и после си тръгна.

Сърцето ми се сви болезнено, докато я гледах как си отива. Беше твърде смутена, за да ме погледне сега.

Сграбчих подноса и последвах Тереза до мястото за обслужване.

— Мога ли да седна с теб? — попитах.

— Разбира се — отвърна тя, объркана, че дори питам. — Дина нямаше да го направи в никакъв случай.

Последвах я на масата, където седеше Дина с четирима души.

— Скай, това е Ясмин и нейната сродна душа Питър, Рейн и нейната сродна душа… — Дина присви очи. — Съжалявам, забравила съм името ти.

— Испин — отвърна младежът, усмихвайки се широко. — Не се тревожи, аз все още го забравям понякога.

Засмяхме се и аз седнах до Ясмин.

— Луд ден — започна Рейн, сплитайки кафявата си коса. — Сега имаме коне.

— Винаги съм имал кон — каза Питър, вече нахвърляйки се върху картофеното пюре в чинията си. — Казваше се Кобалт.

— Нима? — Предизвиках го. — Е, аз имах кола.

— Количка?

— Не, кола. С двигател.

Питър примигна срещу мен, напълно загубен. Ясмин се засмя.

— Питър, кола беше това, което използваме, за да пътуваме в човешкия свят. Има четири колела и може да се движи много бързо — каза тя.

— Е, Кобалт беше най-бързият кон в селото ми — каза ни гордо той, жестикулирайки с едно малко парче картоф на вилицата си. — Спечелих много пари с него.

Ухилих се заедно с останалите, докато не се сетих за събитията от сутринта.

— Слушайте — казах, облягайки се назад. — Кои от вас са от този свят?

Питър вдигна ръка, напълно ненужно, също и Испин и Рейн.

— Знаехте ли, че на служителите в Академията не се плаща? — попитах, следейки внимателно за реакциите им. Дина въздъхна, докато Питър просто сви рамене.

— Разбира се, че не им се плаща. Взех Джетфилд с мен от града.

Стомахът ми изглежда се сви, докато гледах към него.

— Знаел си? — попитах недоверчиво. — Защо това не е незаконно?

— Обикновено те са от семейства на магьосници — обясни Рейн. — Много магьосници предават подаръка на децата си, но когато не го направят, те могат да ги предложат на децата на богатите семейства или на магическите институции.

— Това е отвратително — каза рязко Тереза.

— Това е нашият начин на живот — каза Испин. — Децата нямат против; те са добре гледани като служители.

— Не ги наричай така — казах им. — Наричай ги роби, защото това са те всъщност.

Възцари тишина на масата ни. Захванах се с храната си, но после я отблъснах.

— Е, Скай — Ясмин се опита да завърже разговор. — Коя е твоята сродна душа?

— Той е ето там — казах, забелязвайки Феникс на една маса сам. — Не ми е проговорил от церемонията, а дори тогава каза само една дума.

— Figures.

Обърнах се обратно и погледнах към Питър.

— Моля?

Питър вдигна поглед от вечерята си.

— Казах figures. Той е от планината Шейди.

— И какво е това? — попитах, мръщейки се.

Питър остави вилицата си.

— Само няколко селяни идват от Севера, и когато го направят, не е често срещано да постигнат нещо забележително. Имал е труден живот, опитвайки се да свързва двата края сред скали и лед. Това е всичко там, в Планините.

Завъртях се, за да погледна към Феникс отново.

— Къде са тези планини? — попитах.

Питър плъзна чинията си към мен.

— Бърз урок по география. Това тук — той бутна един картоф напред, — е Академията. Точно до Академията, откъдето много от… служителите… идват, е селото Кийс. — Бутна едно снежно грахче напред, докато го гледах свирепо. — На юг от тук е град Кастор, столицата на Лотерия.

Хвърлих бегъл поглед към бучката морков, изпълняваща ролята на града.

— Какво е Лотерия?

— Лотерия е континентът, на който се намираме. Уоу, те трябва наистина да те научат на това основно нещо. Както и да е, това — бутна парче риба тон, която беше поставил най-далеч в чинията си, далеч от картофа, снежното грахче и моркова, — е планината Шейди Рендж, високо в Ортандрел. Вали сняг през цялата година и живеят в почти постоянна тъмнина. Най-големият шок в живота му вероятно е бил, когато слънцето изгря през първата сутрин тук.

— Не позволяват на много от магьосниците им да идват тук, за да бъдат обучавани, — каза Рейн спокойно. — Дори Неталия и Иън не са сигурни колко необучени магьосници живеят на север.

— Тогава, кой щат е това? — попита Тереза.

— Това е щатът на Стантор. Аз съм от Абдор — обясни Питър. — От град Ривърдор.

— Аз съм от Гоуар — обади се Испин.

— А аз съм от тук — каза Рейн. — От Кастор.

— Толкова много за наваксване — каза тихо Ясмин, подпирайки с ръка бузата си, наблюдавайки зеленчуковата карта. — Е, какво правите тук?

Тримата погледнаха към нея, объркани.

— Какво имаш предвид? — Питър попита сродната си душа.

— Какво правите? За забавление, имам предвид.

— Ами, аз ходех до Лунния залив и острова на Лапите през цялото време — каза Рейн, усмихвайки се. — С майка ми, баща ми и по-малката ми сестра. Тя ще постъпи в Академията, когато аз завърша.

— Лунния залив и острова на Лапите? — попитах. — Къде се намират?

Питър посочи една точка на изток от Кастор.

— Защо се наричат острова на Лапите? — Попита Тереза.

— Защото са четири острова във формата на лапи, — обясни Испин. — А Лунният залив е във формата на полумесец.

— Бели пясъци се простират на километри, — каза Рейн със затворени очи, унесена в мисли, за място на хиляди километри от тук. — Водата е толкова чиста, че можеш да видиш дъното на океана. И острова на Лапите има най-великолепната дива природа.

Тя беше прекъсната от звънеца.

— Предполагам, че това значи, че вечерята приключи — каза Дина, изправяйки се. — Благодаря ви за разговора. Всичко това е нещо ново.

Кимнах в съгласие.

— Удоволствието беше наше — каза Питър. — Ще се видим утре в клас.

— Ще отида до конюшните — казах на Дина и Тереза. — Искате ли да дойдете с мен?

Оказа се, че искаха да отидат до библиотеката, която аз вече бях проучила и се отправих към конюшните сама. Те светеха, когато стигнах, мека светлина проблясваше без видим източник.

Ехо ме очакваше, сякаш си спомняше обещанието ми. Ушите й потрепнаха напред, когато ме видя, и когато показах двата моркова, които бях откраднала от кафенето, тя посегна да ги вдигне внимателно от разтворената ми длан. Докато ги схрускваше, влязох в нейното отделение, сваляйки качулката си и с пръсти разресах косата си. Радвах се, че Ларни ми беше намерила пелерина; нощта беше хладна, със склонност към замръзване.

Приключила с морковите, Ехо започна да ме проверява, за да види дали не крия още нещо. Изкикотих се, докато тя разроши косата ми, гризвайки част от нея.

Звукът от отварящата се и затварящата се врата на конюшнята ме накара да се отдръпна от Ехо. Снижих се до нея, любопитна кой беше посетителят.

Беше Феникс.

По някаква необяснима причина, се скрих. Тъй като бяхме сродни души, отделението на коня му беше до това на Ехо. Чух го да минава покрай нас, на сантиметри от глава ми. Ехо изпръхтя към него, докато той минаваше.

— Валидъс — промърмори той, а аз се намръщих за секунда, докато осъзная, че това беше името, с което беше нарекъл коня си. — Беше странен ден.

Конят му изцвили в отговор. Чух вратата на отделението да се отваря и затваря, и погледнах уплашено. Между всяко отделение имаше решетки от ковано желязо; можех да видя Феникс, стоящ до коня си. Ако погледнеше надолу и ме видеше…

Можех просто да се изправя и да обявя присъствието си, помислих. Но това беше странно, защото се бях скрила. Реших, че ще е най-добре да остана в сламата. Ехо сниши главата си, за да ме подуши любопитно.

Феникс стоя там около час, шепнейки на Валидъс, понякога на английски, а понякога на език, който не разбирах. Свих се в сламата, покривайки се с пелерината. До мен, Ехо беше започнала да заспива, отегчена от мен. Усетих, че клепачите ми натежават и след известно време открих, че съм сама в конюшнята, в компанията на спящи коне.

Глава 10
Елеанора

— Не, енергията идва от сърцето — отсече Ю зад нас. — Цялата ти диафрагма. Използвай я!

Отново се фокусирах върху мишената. Ю ни учеше как да проектираме магията си. Това включваше заставане в позиция, която караше краката ми да треперят и да ме болят. Вдишах дълбоко, чувствайки магията във въздуха и подсилвайки ядрото ми.

— От сърцето! — каза Ю и даде сигнал.

Замахнах с дясната си ръка към целта и в последната секунда преди магията да напусне тялото ми, тя се сля с гнева към Феникс, Елеанора и цялата ситуация в този свят.

Език от зелени пламъци изригна от дланта ми, отправяйки се към мишената. Тя достигна най-далеч от всички други и преди да успея да примигна превърна дървената мишена в пепел.

— Отлично — каза Ю. — Просто прекрасно. Как ти беше името отново?

— Скай — отговорих, чувствайки капките пот по челото си. Напиращата магия беше точно като упражнение; изтощаваща.

— Е, всички имат домашно, но не и ти. Просто продължавай с упражненията за дишане. Всички други ще дойдат в тази зала след вечеря за допълнителни часове.

Всички изпъшкаха точно, когато звънеца удари за края на часа. Ю напусна бързо, докато всички се отправиха към чантите си, а някои от другите слуги от замъка дойдоха да почистят. Почти бях достигнала Дина и Тереза, когато някой ми проговори.

— Е, това беше доста впечатляващо.

Обърнах се и застанах лице в лице с Елеанора.

— Благодаря ти — казах сковано.

Тя отметна коса, накланяйки глава на една страна.

— Знаеш ли, почти може да си от този свят — каза замислено. — По-добра си от всички останали хора.

— Ние не сме хора — изтърсих, преди да успея да се възпра. — Ние сме магьосници също като вас.

— Но сте от човешкия свят.

— И какво от това? — предизвиках я аз. — Това, че сме от друг свят не ни прави по-слаби от вас.

Целият клас ни гледаше. Всякакви преструвки за приятелство, които Елеанора се опитваше да имитира бяха изчезнали.

— Така ли? Обзалагам се, че дори не знаеш на кой континент си.

Мислено благодарих на Питър за урока по география миналата вечер.

— Ние сме на континента Лотерия, в щата Стантор. Столицата е Кастър, на запад от нас. На юг от Гоуар, на изток от Абдор и на север от Ортандрел. По акцента ти мога да предположа, че си от… — спомних си скъсените думи и изядените гласни на Испин. — Гоуар.

Тишина беше обхванала залата. Видях Феникс, с крайчеца на окото си, който гледаше заедно с останалите.

— Е, намерила някои книги, голяма работа. — Гняв проблесна във виолетовите й очи. — Все още си от човешкия свят и никога няма да станеш истински магьосник.

— Е, ако това означава да гледам от високо робството, тогава ще се радвам! В такъв случай не искам да съм истински магьосник!

Слугите се напрегнаха, но не вдигнаха поглед. Магьосниците от човешкия свят изглеждаха объркани, докато лотерианците бяха озадачени, че изобщо повдигам темата. Реших, че да се обърна към човешките магьосници, ще е най-разумния ход.

— На слугите, които идват в стаите ви и ви чакат, не им се плаща — Огледах учениците с протегнати ръце, а сърцето ми биеше трескаво; мразех говоренето пред публика. — Получават един свободен ден на всеки две седмици и не им се плаща!

Чух няколко възмутени мърморещи гласа, а слугите напуснаха толкова бързо колкото и дойдоха. Феникс изобщо не реагираше, просто продължаваше да ме гледа.

— Това е нашият начин на живот — изсъска Елеанора, повтаряйки думите на Испин от миналата вечер.

— Това е отвратително! — отговорих ядосано. — Какво ви кара да си мислите, че сте по-добри от всички останали? Фактът, че можете да създавате огън и магически неща? Моля те.

Обърнах се да си тръгна, дланите ми бяха хлъзгави от пот. Тресях се от гняв към Елеанора и останалите магьосници от Лотерия.

— Скай!

Викът на Дина беше единственото, което ме предупреди, преди нещо да ме удари здраво в гърба. Проснах се по лице.

— Как смееш да си мислиш, че можеш просто да дойдеш тук и да ни кажеш как да живеем? — Елеанора крещеше. Изправих се бавно от земята. — Това е нашият начин на живот от хилядолетия и едно малко изчадие от човешкия свят няма да ни спре!

— Можеш да заложиш живота си на това, че ще го направя! — казах и след това й се нахвърлих.

Моята магия я удари преди тя да успее да я блокира. Падна на една от постелките. Класът ни предостави място, а аз можех да чуя Дина, която викаше.

— Хайде, хора, това не е хубаво.

И двете я игнорирахме. Елеанора залитна докато се изправяше, ръмжене изкриви перфектните й черти.

От центъра.

Ударих я с всичко, което притежавах и тя отново падна.

— И сега си мислиш, че си толкова силна, защото знаеш това единствено движение — изръмжа тя, докато отново се изправяше на крака. Подготвих се за следващия й ход. — Тренирам откакто съм била на пет, за да дойда в Академията!

— Браво на теб — отговорих, гледайки я внимателно. — Аз пък изобщо не съм тренирала.

Замахна във въздуха. Видях нещо, което приличаше на камшик, направен от виолетов огън, точно преди да ме удари през лицето.

Болка, нагорещена до бяло болка прогори кожата ми, където се беше докоснал камшика. Паднах на земята, заслепена. Елеанора все още крещеше, но не можех да я чуя, заради кънтенето в ушите ми.

Ръце обгърнаха раменете ми, изправяйки ме. Започнах да се боря, мислейки си, че е Елеанора, но тогава те проговориха в ухото ми.

— Държа те.

Ниският глас на Феникс ме накара да замръзна. Това бяха още три думи.

— Можеш ли да отвориш очи? — Нямаше как да объркам загрижеността в гласа му.

Отворих едното си око, експериментирайки, след това и другото. Можех да видя Елеанора, която беше спряна от трима други магьосника, а Тереза и Ясмин стояха между нас.

— Ау. — Примигнах, когато болката се стрелна в главата ми.

— Скай! — Дина застана до мен, прикрепяйки ме. Усетих, че Феникс отстъпи.

— Какво е това? — изстенах, когато Иън прекоси залата. — Кой е отговорен?

Вдигнах ръка, предпазливо. Елеанора не направи нищо за момент, но след малко вдигна ръка.

— Наказание, тази вечер. И двете! — отсече яростно. — Ние не толерираме подобно лошо поведение.

Той си тръгна толкова бързо, колкото и дойде. Усетих, че нещо се стича по лицето ми и когато вдигнах ръка, за да докосна кожата си, се оказа омазана с кръв.

— Трябва да отидеш в болницата — каза Дина. — Трябва да се погрижат за теб.

— Не, добре съм. Просто трябва да се кача горе и да се измия.

Отскубнах се от нея и Рейн, грабнах раницата и излязох от залата. Минах покрай Феникс, но той дори не се помръдна.

Вече в стаята си, започнах да бърша внимателно лицето си с кърпа, когато Ларни влезе. Тя ахна и изпусна чистото спално бельо, което носеше.

— Госпожице, добре ли сте? Защо кървите?

— Несъгласие с местен магьосник. — Поех си рязко въздух от болка, когато кърпата премина през отворената рана. Силни, студени пръсти я поеха от мен и Ларни се зае да ме почисти.

— Седнете — нареди тя и аз седнах на масата. Издърпа другия стол и седна пред мен. — За какво беше?

Погледнах я със здравото си око.

— Вашите заплати.

Кърпата спря да се движи.

— Моля ви, госпожице, не си навличайте неприятности заради мен.

— Не ме наричай „госпожице“ — казах, смръщвайки се от болка. — Наричай ме Скай.

— Отпуснете лице — каза ми тя и го направих. — Добре… Скай. Моля те, не си навличай неприятности заради мен и другите слуги. Ние сме напълно щастливи така.

— Наистина ли е така? — попитах.

Тя потопи кърпата във водата, която стоеше на масата.

— Е… искам да кажа, че няма да заболи, ако ни дават някаква заплата. И може би още няколко дни почивка ще са добре…

— Виждаш ли? Моля те, позволи ми да ви помогна, Ларни.

Тя не отговори, а вместо това остави кърпата на масата. Постави пръст на челюстта ми, близо до мястото, където раната от камшика свършваше и постави друг на челото ми, там, където започваше. Затвори очи и секунда по-късно болката изчезна напълно.

— Какво направи?

Тя ме погледна, невярващо.

— Аз… излекувах ви — прошепна, сякаш сама не го вярваше.

Докоснах лицето си, но всякаква следа от нараняването беше изчезнала.

— Ларни, ти си магьосница!

— Не, не съм! — тя се изправи бързо и се облегна на вратата. — Родителите ми ме тестваха, когато бях на четири! Изпитващият каза, че нямало и следа!

— Тогава е сбъркал. — Приближих се до огледалото и огледах лицето си.

Кожата ми беше без белези, както беше преди.

Глава 11
Селото Кийс и Втората кралица

Часовете не приключиха наистина след вечеря. Съучениците ми се отправиха към залата за упражнения, за да повторят урока с професор Ю, а аз и Елеанора бяхме изпратени в кухнята.

— Измий тези, — каза ни готвачка с червено лице, посочвайки към олюляващ се куп мръсни чинии. — Измийте ги толкова добре, че да можете да видите отражението си. Аз ще преценя дали са чисти или не. Никаква магия.

Тя се засуети да крещи на някой друг, и Елеанора и аз се заехме да мием чиниите, избягвайки да се поглеждаме. След час, вече не можех повече.

— Наистина ли се мислиш, че си нещо повече от тях? — попитах я тихо, започвайки да суша чинията, която държах.

— Това е начинът, по който сме живели — отвърна тя. — В продължение на хиляди години.

Не се опитах да й проговоря отново. Знаех, че беше безсмислено.

Тъкмо отварях вратата на стаята си, когато чук някой да казва името ми.

— Скай! — Огледах се и видях Дина да подава глава от стаята си. Тя размаха плат, покриващ пакет. — Имам храна!

Усмихнах се и затворих вратата си. След изтощителното двучасово задържане в кухнята, бях изгладняла.

Разтворихме плата на пода в стаята й, който беше точно копие на моя. Вместо да седнем на масата, ние се изтегнахме на килима. Дина запали огън и задъвкахме замислено сирене и хлебчета.

— Как беше задържането? — попита тя, разчупвайки едно хлебче на половина.

— Скучно. Опитах се да убедя Елеанора отново, но тя просто ме игнорира.

— Разбираемо е — каза Дина и аз я изгледах свирепо. Тя въздъхна. — Скай, ако те наистина са живели по този начин хиляди години, няма да променят начина си на мислене за една нощ.

Въздъхнах тежко, отчупвайки малко парче сирене.

— Къде е Тереза? — попитах накрая.

— Спи. Не си пада много по стоенето до късно.

Започнах да строя нещо около сиренето.

— Какво е да имаш сродна душа? — попитах тихо.

— Фантастично е. Някога имала ли си наистина добър приятел, който сякаш знае всичко, което мислиш?

— Не.

— Ами, нещо такова е. Никога не се караме — облегна се на ръцете си. — Страхотно е. Наистина.

Сърцето ми се сви и структурата от сирене пред мен се разпадна. Дина забеляза изражението ми.

— Той се тревожеше за теб днес.

— Да, за едии миг. После се върна към нормалното си отношение.

Дина не отговори, и седяхме мълчаливо, докато не си тръгнах, неспособна да понасям повече тишината.

На следващата сутрин, вместо да седна с Дина и другите, сложих подноса си пред Феникс и седнах.

— Хей, здравей, здрасти — казах, започвайки да ям. — Помниш ли ме? Аз съм сродната ти душа.

Той ме изгледа за няколко мига, а след това се върна към яденето.

— Разбира се, че помня коя си.

Ядохме в неловка тишина за кратко.

— Виж, нещо лошо ли съм направила? — попитах го.

— Не.

— Тогава защо не ми говориш? Едва ми каза дузина думи… изобщо!

Той продължи да яде. Точно когато реших, че нямаше да отговори изобщо, той каза:

— Виж, просто не се сприятелявам много лесно.

— Защо поне не опиташ? — попитах аз, оставяйки всички преструвки, че съм заинтересована от храната си. — Излъчваш много лоша вибрация.

— Остави ме сам, Скай.

Това беше остро. За моя изненада, сълзи запариха в очите ми, изправих се бързо, за да не ги забележи.

— Хубаво. Желанието е изпълнено.

Следващата седмица мина с малка промяна. Феникс все още ме игнорираше, Елеанора оставаше студена и Ларни все още отказваше да ми позволи да говоря с Неталия или Иън за нея.

Продължих да ставам все по-способна и магическите ми способности продължаваха да се подобряват. Изпитах облекчение, когато Иън съобщи, че следващият уикенд ще ни бъде позволено да отидем в Кийс.

— Ще яздите в града и ще прекарате целия ден в изучаване на местната култура. Разбира се, добре дошли сте да останете тук, ако искате.

Много от Лотерианските магьосници правеха това, пътуваха до Кастор и Кийс много пъти през живота си. Дина и другите планираха да отидат, а аз нетърпеливо се присъединих към тях.

На сутринта на пътуването се събудих по-рано от обикновено, правейки дневните си коремни преси и лицеви опори. Ларни ми донесе униформата, но си тръгна преди дори да успея кажа „добро утро“. Както и да е, отидох до конюшнята със сянка, надвиснала над главата ми; липсваше ми приятелството на Ларни.

Тръгнахме преди обяд. Яздех до Ясмин, говорейки си за живота ни в човешкия свят.

— Оставих баща си и по-малката си сестра — каза ми тя тъжно. — Чудя се дали знаят какво става с нас.

Помислих си за майка ми, която сега беше сама. Сянката над мен се превърна в дъждовен облак и яздихме мълчаливо през останалата част от пътуването.

Пейзажът беше красив, нещо точно като от фантастичен роман. Гъсти, тучни гори и бистри потоци с калдъръмени мостове. Като доближихме Кийс, забелязах, че беше доста по-голямо, отколкото мислех първоначално. Завързахме конете си и тръгнахме пеша в града. Бръкнах в джоба на бричовете си, за да се уверя, че малкото портмоне, което Джет ми даде, беше все още там. Все още не бях свикнала да яздя и бях склонна да подскачам много наоколо.

— Първо накъде? — попита Дина, вълнението блестеше в яркосините й очи.

— Да пием по нещо? — попита Питър, кимайки към сграда, която очевидно беше някаква кръчма или таверна.

Вътре открихме, че беше претъпкано с други ученици, задименият интериор контрастираше много силно на чистото, синьо небе навън. Питър настоя да купи напитки на всички и седнахме на една маса отвън, пийвайки сладка лимонада.

— Някой завършил ли е задачата за Уат? — Попита Испин, и всички се впуснаха да се оплакват за голямото количество домашни, което ни беше дала.

Отпих лимонада от халбата си, оглеждайки селото, все още не можех да повярвам, че място като това наистина съществува.

Главната улица минаваше през селото, покрита с калдъръм. Спретнати малки къщи със сламени покриви се простираха по-далеч, отколкото можех да видя, една часовникова кула се извисяваше над всичко. Няколко пилета бяха преследвани от малко момче и по-малката му сестричка.

— Скай?

— А? — Обърнах се и видях, че всички ме гледат.

— Попитах какво гледаш — повтори Питър.

— Всичко — казах, оглеждайки се. — Понякога не мога да повярвам, че съм тук. Това е като малък културен шок.

— Това е просто Кийс — каза Рейн, навеждайки се напред, нетърпеливо. — Изчакай да видиш Кастор, Ривърдор и Турин.

— Имаме много за разглеждане през тези три години тогава — каза Тереза.

— Защо само три години? — попита Испин смутено.

— Защото тогава ще завършим образованието си, — бавно отговори Ясмин.

— Но няма да се приберете вкъщи — каза Питър.

— Няма ли? — попитах.

— Не. Ще останете тук през остатъка от живота си.

Почувствах се сякаш бях пила разтопено олово вместо лимонада.

— Значи… казваш, че… никога няма да се върнем обратно? — тихо попита Дина.

— Точно така — отвърна Рейн, гледайки ни внимателно.

Вдигнах халбата си към лицето си, въпреки че беше празна. Колкото и да ми харесваше тук, можех ли да остана в този свят завинаги? Никога да не видя мама отново?

— Какво ще кажете да отидем на пазар? — Попита Рейн, стараейки се да ни развесели, Дина, Тереза и Ясмин също гледаха разстроено.

Съгласихме се и се заехме да влизаме във всички малки магазинчета. Загубих се в една книжарница и когато вдигнах очи, осъзнах, че са излезли.

Побързах да изляза на улицата, търсейки с поглед цветните им туники, но не можах да ги проследя в тълпата от хора. Обезсърчена, пъхнах ръце в джобовете си и се понесох със селяните. Тъкмо щях да се върна при конете, когато забелязах малка статуя на една витрина. Откъсвайки се от тълпата, предпазливо отворих вратата на магазина и пристъпих вътре. Едно малко звънче иззвъня и един мъж подаде глава над тезгяха.

— Добър ден, госпожице — каза той весело. — Мога ли да помогна с нещо?

— Ъм… — Съзрях статуята, стояща на прашната поставка. — Чудех се кой е това.

Статуята беше на красива жена, облечена с дълга широка роба. Наведох се по-близо и забелязах, че носеше кръг около челото си.

— Това щеше да бъде кралица Фльор. — Собственикът дойде да застане до мен, нагласявайки очилата на носа си. — Кралица от втората епоха.

— Красива е — казах почтително. — Защо изглежда толкова тъжна?

— Не съм много сигурен, ако трябва да съм честен, — каза той. — Втората епоха е била много преди да се родя.

Вдигнах статуйката, забърсвайки леко праха от лицето й с палец.

— Защо няма настояща кралица? — попитах.

— Няма нужда от такава. В страната цари мир.

Приключих купувайки статуята от него, изрисувана с красива жена и нейният тъжен, мистериозен поглед. Тръгнах назад към конете и открих там другите, които ме чакаха.

— Изоставихте ме — казах им нацупено, носейки статуйката в еко чантата й. — Гледах навсякъде.

— Съжалявам! — Дина побърза да дойде при мен и ме прегърна. — Мисля, че те изгубихме в книжарницата.

— Какво имаш? — Попита Ясмих, съзряла вързопчето в ръцете ми.

Развързах върха на торбичката и им показах статуята на нейния плинт.

— Това е кралица Фльор, — каза Испин, обяснявайки. — Последната кралица.

Яздехме обратно към Академията, когато слънцето започна да залязва. Хапнахме в кафенето както обикновено и след това тръгнах към стаята си. Поставих статуята върху гардероба си, където сутрешната светлина щеше да я освети. Бях започнала да си обличам пижамата, когато някой почука на вратата.

— Влез — казах предпазливо. Ларни никога не чукаше.

Вратата се отвори и Джет влезе. Бързо пъхнах другият си крак в крачола на пижамата.

— Добър вечер — каза весело, оглеждайки се. — Дина ми каза, че имаш проблеми с Феникс.

— О, да, ами, да, предполагам. — Седнах тежко на леглото си. — Мисля, че направи грешка с тази церемония за сродните души.

Джет се засмя, издърпвайки стола от чина ми и седна.

— Твоята душа не е направила грешка, Скай; тя знае добре къде е другата й половина.

— Планината Шейди, да, знам.

— Научила си географията; впечатлен съм. Това ще ти бъде от полза за следващата ти Магическа история. Но слушай; за Феникс… продължавай да опитваш. Това е много ново за него.

— Съмнявам се, че може да ме спре. Аз съм от друг свят.

— Това е вярно — каза Джет, тъмните му очи блещукаха. — Но както и да е, просто помни, че…

Не довърши изречението си, гледайки към нещо от лявата ми страна. Обърнах се и видях, че беше видял статуята.

— Откъде взе това? — попита тихо.

— От селото — отговорих, плъзгайки се към нея и взимайки я. — Това е кралицата…

— Фльор, да, знам. — Всякаква топлина от очите или гласа на Джет беше изчезнала. — Не забравяй какво ти казах за Феникс. Ще се видим в клас утре.

Изчезна, преди да имам време да сложа статуята обратно. Като се пъхнах под завивките и ги издърпах до брадичката си, се зачудих защо статуетката ми го беше смутила толкова много, че беше забравил, че утре е неделя.

Глава 12
Свито сърце

В понеделник първият ми час наистина беше Магическа история. Точехме се един по един, прозявайки се широко и много от учениците си носеха термоси; есента настъпваше и въздухът беше значително по-студен.

— Урокът тази сутрин ще бъде за справянето с връзките между Лотерия и другите държави по света — започна Джет. — Сега, търговията между Сурак и Лотерия е обтегната напоследък…

Гласът на Джет се лееше монотонно, така че клепачите ми започнаха да натежават. Дина ме смуши с лакът и аз се изправих, примигвайки смътно. Джет пишеше нещо на дъската и докато присвивах очи, за да видя какво беше, осъзнах, че беше написал думите „Монарх“ и „Фльор“.

Няколко примигвания по-късно разбрах, че ни преподаваше за предишните крале и кралици. Побързах да запиша това, което беше на дъската.

— Така, през последните три хиляди години от магическата цивилизация, имало само двама крале и две кралици, които нямали каквато и да е биологична връзка помежду си. Няма информация за първите крал и кралица, но са минали едва хиляда години от последните монарси.

— Едва хиляда — промърмори Тереза от лявата ми страна.

— Крал Морган и кралица Фльор били последните владетели на Лотерия, призовани да изпълнят задълженията от войната, която бушувала. Обаче това не била обикновена война. — Сега всички ученици внимаваха. — Значете, че Лотерия била във война със себе си. Не били включени други държави. Всъщност две държави се опитали да окажат помощ. Сурак. — Той потупа голям, кръгъл континент на картата. — И островите Тсалски. — Сега показалката сочеше три големи острова до западния бряг на Лотерия. — Кралица Фльор обаче отклонила всяка помощ; страхувала се, че замесването на други държави щяло да доведе до разделянето на Лотерия. Тя подозирала също, че двете държави имали скрити мотиви.

Вдигнах ръка и Джет кимна към мен.

— Искаш да кажеш, че е мислела, че те може да вземат Лотерия за себе си? — попитах.

— Точно така. Лотерия е континент богат на много ресурси; щяла е да бъде награда и за двете държави.

Дина вдигна ръка.

— Дина?

— На чия страна били кралят и кралицата? — попита тя и всички се извърнахме към Джет за отговор.

Той въздъхна тежко.

— Кралят и кралицата били и на двете страни, участващи във войната. Те воювали помежду си.

Звънецът звънна, оповестявайки края на часа. Всички се изправиха, за да напусна, но Джет имаше още малко информация.

— Това също е малко известен факт — каза той, повече на себе си, — че Морган и Фльор са били сродни души.

Очите ми се разшириха и не можех да се въздържа да вдигна ръка, въпреки че всички излизаха.

— Защо сродни души са воювали помежду си? — попитах високо, но Джет не отговори и разбрах, че бяхме освободени.

Докато влизахме в кафенето за обяд, сутрешният урок по история беше забравен. Напълнихме чиниите си със сандвичи и се настанихме на обичайната си маса.

— Ъъ, — каза изведнъж Рейн, гледайки към нещо над рамото ми. — Ъм, Скай?

Всички се обърнахме да видим какво гледа, а сърцето ми сякаш щеше да потъне надолу в тялото ми, да се процеди от стъпалата ми и да се събере в ботушите ми.

Елеанора седеше с Феникс, усмихвайки се и смеейки се. Но нещото, което ме накара да умра вътрешно беше, че Феникс се усмихваше и й говореше. Докато гледахме, Елеанора се изсмя високо, премятайки косата си на една страна.

— Какво? — Чух се да питам тихо. — Нима те… искам да кажа…

Рейн заговори бързо на друг ученик и тогава се наведе към центъра на масата.

— Изглежда се срещат от няколко дни — каза тъжно тя, очите й бяха върху мен. Когато ходихме до Кийс.

Спомних си, че Феникс беше стоял отзад и трябваше Елеанора и другите магьосници също да са били там. Изглежда сърцето ми напълно беше напуснало тялото ми.

— Затова не ми говори, неговата сродна душа… — Гласът ми се провлачи и стиснах юмруци.

Беше ми достатъчно.

Изправих се рязко и излязох от залата, игнорирайки виковете на Дина и останалите да се върна. Отворих предните врати и се отправих се навън към яркото слънце, право към реката, от която бях пристигнала.

Отивах си вкъщи.

Затичах се като наближих края на гората. Можех да чуя реката и се оставих да бъда водена от звука. Когато се натъкнах неочаквано на нея, осъзнах, че бях тичала много по-бързо, отколкото в деня, в който нахлух през повърхността й и се озовах в друг свят.

Загазих през ледената вода. Тя беше почти до гърдите ми, и когато течението внезапно понесе краката ми, осъзнах, че бях направила печална грешка.

Бях издърпана под повърхността и за няколко секунди не можех да определя коя посока беше нагоре и коя надолу. Мъчех се да се движа, ритайки и успях да се покажа над повърхността. Успях да поема дълбоко въздух, преди да бъда дръпната обратно под водата.

Бях безпомощна като парцалена кукла в ледената хватка на реката. Тъкмо когато се предадох на дълбините, ръце сграбчиха ръката ми и ме издърпаха. Бях на повърхността отново, едновременно дишайки тежко и плачейки. Усещането за калния бряг беше най-невероятното в света, докато пълзях по него, кашляйки и разсичайки реката.

— Добре ли си? — попита някой, а аз открих, че гледам в очи с цвета на слънцето.

— Да, добре съм — казах, сега по-скоро смутена. Притиснах крака към гърдите си, вече треперейки от студ. — Благодаря.

— Не се тревожи — каза спасителят ми. Той носеше жълта туника, същият цвят като очите му, и кичури мръсна руса коса падаха пред очите, които ме гледаха загрижено. — Какво правеше?

— Опитвам се да си отида вкъщи — отговорих, гледайки към реката недоверчиво. — Дойдох тук през портал в реката. Надявах се, че ще ме върне обратно.

— Значи си от човешкия свят? — попита той и аз кимнах утвърдително. — Аз съм от тук. От Кастор.

— Вероятно мислиш, че съм луда — смънках, заровила лице в подгизналите си ръкави.

— Малко — отвърна той, очите му танцуваха. — Аз съм Дъстин.

— Скай — казах автоматично. — Благодаря, Дъстин.

Когато името му се отрони от езика ми, осъзнах защо ми изглеждаше познат.

— Ти си сродната душа на Елеанора — казах, неспособна да сдържа обвинението в тона си.

— Да, и?

Изправих се на крака, треперейки от студ.

— Благодаря ти, че ме спаси — казах отново и го оставих седящ на брега.

Не се опита да ме последва.

Глава 13
Балът на рицарите

Подсуших се и се преоблякох в стаята си. Чувствах се напълно скована и знаех, че не беше заради водата в реката, която беше направила нервите ми безчувствени.

Някой почука на вратата ми и аз отворих.

— Ще се върнеш ли обратно в клас? — попита Дина, гледайки ме внимателно. — Сега имаме стрелба с лък.

— Да — казах с глас, много различен от моя. — Трябва да си взема чантата.

Дина я повдигна, изглежда я беше прибрала от кафенето.

— Хайде — каза тя, а аз се радвах, че не попита къде бях вилняла.

Последвахме останалите ученици извън замъка до малък хангар. В него открихме Джет, стоящ до стойка с лъкове, а на отсрещната стена на хангара висяха стрелници, пълни със стрели.

— Време е да се научите да стреляте, магьосници. Нека видим как ще стане.

Не бях забелязала колко опънати са лъковете и мускулите ме заболяха от опитване да издърпам тетивата назад. Порязах се под ставите на пръстите от тетивата и се прободох с притъпената стрела за упражнение. Другите се справяха доста лесно и в края на урока ние бяхме наредени в редица пред целите и ни беше казано да направим най-трудното.

Дина не можа да сдържи смеха си, когато стрелата просто пада от тетивата на лъка ми, но всички бяха впечатлени, когато стрелата на Феникс се приземи с тъп звук в най-вътрешният кръг на мишената.

Точно когато щяхме да се обърнем, друга стрела уцели мишената. Приземи се сантиметър по-близо до центъра от тази на Феникс, и Елеанора свали лъка си, смеейки се.

— О, победих те.

Феникс й се усмихна, постави друга стрела на тетивата и отпусна. Заби се дори по-близо до центъра от нейната.

— Добре, значи Феникс и Елеанора могат да стрелят по-добре от останалите — намеси се Джет, спирайки ги, преди да е се е превърнало въздушно съревнование. — Опасявам се, че времето свърши.

Закачих лъка си обратно на стената и напуснах стрелбището преди всички. Не можех да понеса да ги гледам да се държат като… двойка.

Дойде вечерта, вечеряхме в кафенето, когато Иън влезе. Веднага всички спряха да разговарят; беше странно да го видим в нашата зала за хранене.

— Добър вечер на всички — каза високо. — Вярвам, че работихте упорито над уроците.

Всички примигнахме към него, но никой не отговори.

— Дойдох да ви съобщя, че след два дни ще направим забава, наречена Бала на рицарите, за да отбележим началото на новия срок и да ви пожелаем успех. Очаква се всеки да има партньор и е задължително да присъствате.

Той излезе и всички започнаха да говорят със сто километра в час. Обърнах се към масата си и всички се спогледахме безизразно.

— Това вероятно ще е забавно — каза Ясмин, но гласът й беше неестествен, докато ме гледаше.

Следващите два дни минаха много по-бързо, отколкото ми се искаше. В деня на бала се качих до стаята си, преди Дина и Тереза да успеят да ме попитат с кой ще отида.

Влязох в стаята си, изненадвайки Ларни, която тъкмо слагаше една кутия на леглото ми. Затворих вратата зад себе си и тя ме погледна.

— Роклята ви за довечера, госпожице — каза, навеждайки поглед.

— Благодаря — казах, мятайки кутията на земята. — Но няма да ходя.

Ларни вдигна очи, интерес заискри в тях за секунда.

— Но всички останали ще отидат — каза тя. — А и е задължително.

Строполих се на леглото, избягвайки кутията.

— Е, и? Бих предпочела да ме задържат отново ако трябва, за да не ми се налага да виждам него с нея.

— Кой? — полюбопитства Ларни.

— Феникс — казах и стомахът ми се преобърна.

— Имаш проблеми с него ли?

Погледнах към нея. Тя ме гледаше, с истинско любопитство.

— Да. Той изобщо не ми говори и дори не съзнава, че съществувам, освен ако не го принудя да говори с мен.

— А, сигурна съм, че ще се оправи с времето, госпожице — каза Ларни, подозрително щастлива от всичко това. — А коя е тази „нея“?

— Елеанора.

— Тази, с която се сби?

Ларни знаеше повече, отколкото й бях казала, но допуснах, че служителите знаят повече за Академията и нейните обитатели, отколкото те им позволяваха.

— Да. Тя — казах тежко.

Тя потупа ръката ми.

— Всичко ще се оправи — повтори и тръгна към вратата. — Все още мисля, че трябва да отидете, госпожице.

Тръгна си, оставяйки ме с натежало сърце и една кутия.

Нощта падна и можех да чуя другите момичета, отиващи към Главната зала. Не отворих вратата, когато Дина почука, нито когато ме повика.

Хвърлих се на масата, приключвайки доклад за професор Уат, когато някой друг почука на вратата ми. Вдигнах очи любопитно; всички момичета вече бяха слезли. Отворих предпазливо.

— О… Здравей, Дъстин — казах, изненадана да го видя.

Той ми се намръщи.

— Няма ли да ходиш?

Погледнах надолу към униформата си, забелязвайки за пръв път, че той носеше черен кадифен костюм със светла вратовръзка. Изглеждаше доста добре.

— Нямах уговорка — казах, усмихвайки се тъжно. — Мислех си, че мога да наваксам с домашното.

— Значи е съвпадение, че аз също нямам. Можеш да предположиш, че Феникс и Елеанора са заедно, затова когато не се появи в началото на вечерта, реших да дойда и да те намеря. — Усмихна се нервно.

— Направи го сега? — попитах, доста доволна.

Той кимна.

— Ще слезеш ли с мен? — попита и протегна ръка.

Обмислих го.

— Дай ми пет минути — казах бързо, затваряйки вратата.

Развързах кутията, която Ларни беше оставила и извадих дълга зелена рокля от нея. Съблякох се и я облякох, някак си успявайки да вдигна ципа на гърба. Беше без презрамки и падаше до пода, шифонените вълни падаха от високата стегната талия. Прокарах ръка по поразителната бродерия, която релефно украсяваше талията, неспособна да повярвам, че нося такава красива дреха.

Събрах косата си в кок, бързо сплитайки косата, която увих около него. Не успях да намеря никакъв грим в стаята си, но намерих чифт дълги зелени обици, който леко докосваха раменете ми. Намерих и зелени обувки с токчета и малки каишки за около глезените в гардероба си и ги обух.

Удовлетворена, че съм готова, отворих вратата, наполовина очакваща да видя, че Дъстин го няма. Но той беше там и се усмихна, когато ме видя в роклята.

— Не казвай нищо — казах предупредително.

— Щях да кажа, че си красива — каза той, нещо в очите му ме накара да се изчервя.

Предложи ми ръката си и аз я поех. Слязохме по стълбите и поехме към Главната зала, говорейки жадно за часовете, хората, Феникс и Елеанора. Пропуснах да му кажа, че Феникс ми беше казал едва дузина думи за две седмици.

Влязохме в залата и застанахме на най-горното стъпало от стълбите, които завършваха на дансинга. Намръщих се; не си спомнях да са били тук. Не и докато не видях Иън, тогава осъзнах, че той беше създал тези стълби; всичко за едно драматично появяване, предположих.

Шушукане се разпростря из тълпата под нас, докато Дъстин и аз слизахме. Можех да видя Елеанора, гледаща към нас, и вдигнах брадичката си по-високо. С крайчеца на окото си видях Феникс, стоящ до нея, изглеждайки невероятно в черния си костюм и оранжева вратовръзка, отиваща на очите му. Въпреки очевидните опити на Елеанора да го накара да изглежда прилично, косата все още падаше разбъркано в очите му.

Защо му се възхищавах? Преглътнах мъчително.

Видях Дина и Тюлип да седят с останалите от групата ми, зяпайки партньора ми за танците. Не можах да сдържа огромната си усмивка, която насочих към тях, но потрепнах, когато осъзнах, че всички все още ни гледаха, когато слязохме. Музиката се процеждаше във въздуха и най-накрая започнаха да говорят и танцуват отново. Дъстин и аз избегнахме Елеанора и Феникс и се отправихме към Дина и останалите.

— Хубава рокля, Скай — каза Питър, смеейки се.

Погледнах го, но после се засмях, докато той се правеше, че се страхува от мен. Представих Дъстин на другите и те го посрещнаха нетърпеливо, особено Питър и Иън; мисля, че се чувстваха леко надвити от жените.

С напредването на нощта Дъстин и аз танцувахме много пъти и реших, че доста се забавлявах. През останалата част от времето седях с групичката ми на нашата маса, шегувайки се и смеейки се с тях. Точно до нас беше огромният съд с пунш, който беше консумиран бавно. След пет чаши от него, осъзнах, че съдържа слаб алкохол и продължих да го пия. Танцувах с всички, включително Питър, Иън и червенокосият мъж, който беше ударен от мълния през първия ден, в който имахме часове.

Музиката свърши към един сутринта и Дъстин ме поведе обратно към стаята ми; бях замаяна от толкова много пунш. Докато вървяхме по затъмнения коридор, осъзнах, че двама души стояха в края на стълбите, слабо осветени от ниско горящите факли.

Сърцето ми се сви, когато осъзнах, че бяха Феникс и Елеанора. Ръцете му бяха около нея и ми отне секунда да разбера, че се целуваха.

Чувствах се така, сякаш щях да повърна. Те се отделиха един от друг и погледнаха към нас, Феникс, избегна погледа ми.

— Дъстин! — каза Елеанора и можех да кажа, че беше смутена. — Ъх, ние просто…

— Да, видяхме — каза Дъстин студено. — Защо не си вземете стая?

Той хвана ръката ми и ме поведе покрай тях. Имах чувството, че сърцето ми беше разбито и сълзите започнаха да пълнят очите ми.

Когато стигнахме вратата ми, той спря, гледайки ме за миг.

— Вечерта беше забавна — казах му, опитвайки се да скрия колко разстроена бях и олюляваща се леко. — Благодаря ти, че ме заведе.

— Удоволствието беше мое — отговори честно той. — Благодаря ти, че ме придружи. Мечтата на всеки мъж е да заведе красива жена на танци.

— Може би в този свят е така — казах, смеейки се, въпреки всичко. — Чакай… мислиш, че съм красива?

— Разбира се — каза той тихо. — Още откакто те видях в Преддверието, когато пристигнахме за първи път. Просто бях твърде нервен, за да те заговоря.

— Трябвало е да го направиш — казах, вдигайки очи към него. — Съжалявам за начина, по който се отнесох с теб, когато ме спаси онзи ден.

— Не се тревожи за това — отвърна той, прибирайки кичур коса зад ухото ми.

Пое дълбоко дъх, сякаш да се стегне и се наведе да ме целуне. Устните му докоснаха моите и аз затворих очи, оставяйки го да ме вземе в обятията си.

Добре, ето каква е истината. Никога преди не се бях целувала.

Можех да помириша афтършейва му и горната му устна беше грапава от наболата брада. Сложи едната си ръка на врата ми, палецът му галеше челюстта ми.

Когато се отделихме, отчаяно исках да продължим. Но после си помислих за Феникс и нещо ме накара да се отдръпна.

— Ще се видим утре — каза Дъстин и взе ръката ми в своята. Докосна леко кокалчетата ми с устните си. — Лека нощ, красавице.

— Лека — казах тихо.

Глава 14
Последици

Събудих се на следващата сутрин, чувствайки лек световъртеж, но не бях толкова зле. Спомних си миналата нощ и простенах като си спомних за Елеанора и Феникс, на стълбите. Разбрах, че и спомена за Дъстин също беше доста интересен. Осъзнах, че доста съм се забавлявала на рицарския бал, и щеше да ми бъде интересно да видя последиците.

Съблякох роклята и открих още дрехи в гардероба си. Облякох кафяви панталони и провиснала зелена риза, наслаждавайки се на свободата след стегнатите училищни униформи. Навих ръкавите си, обух ботушите си и вързах косата си на опашка, с намерението да си взема почивка. Слизайки надолу по стълбите, за да намеря Джет, открих, че замъкът е напълно празен и осъзнах, че всички са си взели почивка. Срещнах Дина по стълбите, докато се връщах към стаята си.

— Как си? — попита тя с усмивка.

Усмихнах се в отговор.

— Не толкова зле, като се има предвид колко много изпих — отговорих й.

Тя се засмя.

— Някой от нас ще ходим до водната дупка, за която Рейн знае — каза тя и аз наострих уши. — Денят е достатъчно хубав за плуване, искаш ли да дойдеш?

Усмихнах й се широко.

— Разбира се — казах развълнувано. — Къде ще се срещнем?

Разбрахме се да се срещнем на стълбите и аз се затичах към стаята си. Грабнах хавлията за баня и се преоблякох в меки памучни панталонки и потник, след това за малко да не падна по стълбите, докато тичах надолу. Дина се засмя, когато видя колко съм развълнувана и ме хвана за ръката.

Двете минахме през двойните врати, през двора и гората. Вървяхме по тясна пътека, като скоро чухме пищене и плискане на вода. Стигнахме до басейн с малък водопад, който падаше в него и няколко от нашите съученици се плискаха наоколо. Някой беше намерил въже и го беше вързал на едно дърво. Хората се люлееха над водата. Поставих хавлията си до тази на Дина, и отидохме до ръба на скалата, която заобикаляше басейна. Нямаше как да улесним влизането си в студената вода, затова сграбчих Дина за ръката и скочих. Водата беше студена, достатъчно студена, за да ни накара да се задъхаме.

— Скай! — извика тя възмутено.

Засмях се и заплувах по гръб, плискайки я. Тя заплува и скочи върху мен, потапяйки ме под водата. Борихме се за малко и заплувахме към брега, където излязохме на топлия камък. Лежахме на кърпите си, смеейки се, докато гледахме Питър и Рейн, които се люлееха на въжето и скачаха във водата.

Почувствах се леко самотна и изпитах облекчение, когато Тереза ме дръпна за ръката, молейки ме да се залюлея с нея. Направих го и открих, че люлеенето на въже над водата е много по-забавно отколкото изглежда. След няколко залюлявания се върнах към скачането.

Докато балансирах на ръба, готова да скоча, две ръце ме повдигнаха отзад и ме хвърлиха. Показах се на повърхността, за да видя Дъстин, който стоеше на ръба, смеейки се на изражението ми.

— Скачай, страхливецо! — извиках аз, усмихвайки му се.

— Не, прекалено е студено за мен! — отвърна той.

Това беше покана, на която не можех да устоя. Излязох на брега и го подгоних, обгръщайки го с ръце, така че да го измокря.

— О, ’айде де, Скай, не е честно — оплака се той, макар че се ухили насреща ми, докато се опитваше да се измъкне от схватката ми.

Въздъхнах.

— Добре. — Пуснах го, само за да го блъсна във водата.

Той извика, когато се удари в повърхността и след това ме плисна. Всички на брега изпищяха, когато водата ги опръска, а Ясмин подгони, задето я намокри. Питър я вдигна и я метна във водата. Хванах Питър неподготвен и успях да го бутна. Рейн бутна мен, а Дина — нея.

Накрая всички се оказахме във водата, пръскайки се и смеейки се. Дъстин ме качи на раменете си и скочи с мен, като започнахме да се борим с другите момичета. Дъстин и аз спечелихме, преди всички други да се откажат.

Беше ново изживяване да имам Дъстин край себе си. Всеки път, когато ме докоснеше, дали щеше да ме бутне във водата или да ме повдигне, усещах точно къде ръката му се допираше до кожата ми, като обикновено беше придружавано от усещането за пеперуди в стомаха.

Докато всички останали се печаха на слънце, аз и Дъстин се качихме, застрашително високо, до водопада.

— Той ти липсва, нали? — каза той тихо.

— Как може да ми липсва някого, който не ме харесва? — отговорих тежко. — Тя… липсва ли ти?

Той кимна и между нас настъпи тишина.

— От тук гледката е толкова красива — казах, оглеждайки огряната от слънцето гора.

— Трябва да се съглася — каза меко, но след това се обърнах към него и той не гледаше гората, а мен.

Приведе се да ме целуне отново и аз му отвърнах развълнувано, пеперудите полудяха. Щяхме да останем тук завинаги, ако не бях чула изненаданият глас на Дина отдолу:

— Феникс!

Откъснах се от Дъстин и пропълзях до ръба на водопада, за да надникна. Сърцето ми странно се преобърна, когато го видях да излиза от гората, само по шорти, с кърпа, преметната през раменете му.

— Може ли да се присъединя? — чух го да пита Дина, която кимна мълчаливо.

Заслизах надолу, като погледнах с извинение към Дъстин, който само кимна, а погледа му не излъчваше никаква емоция. Докато минавах покрай Дина и останалите, Феникс ме погледна и за мое учудване остави погледите ни да се срещнат.

— Здравей — каза той.

— Здрасти — отвърнах автоматично, прекалено стъписана, за да кажа нещо друго.

Той остави хавлията си на земята и се отправи към водата, без някой да каже каквото и да е било. Когато той скочи, се обърнах към Дина и видях най-глупавото изражение, което някога бях виждала на лицето й.

— Какво? — попитах.

Ясмин и Тереза също носеха същите смаяни физиономии. Обърнах се и загледах как Феникс излиза от водата, когато започна нова битка.

— Еха — успях да кажа с дрезгав глас.

— На мен го кажи — отвърнаха в хор.

Горната част на тялото му беше изключително мускулеста, а докато другите момичета гледаха това, аз гледах разнообразието на белези, пресичащи тялото му.

Питър се оказа прав, когато каза, че Феникс е имал труден живот.

Гледахме как Феникс доплува до Дъстин и Испин, който го приеха веднага в тяхната игра. Питър беше на въжето, гледайки Феникс с недоверие. Тереза кимна към Рейн да дойде при нас и тя излезе от басейна.

— Какво? — каза задъхано.

Обърнах я към басейна, точно когато Феникс се изкачи на един скален ръб, за да скочи върху Испин. Челюстта на Рейн падна.

— Знам — казах, смеейки се. — Нямах идея!

Дори по учудващо от физиката на Феникс беше неговото поведение. Той се смееше и усмихваше, което озаряваше лицето му и го правеше по-красив и от преди. Сякаш огромен товар беше паднал от плещите му.

Питър се приближи към нас, навъсен, но преди да успее да каже нещо, Рейн го бутна. Това предизвика борба между всички нас, а аз бях последната останала права.

— Ха! — извиках победоносно.

Нечии ръце отново ме хванаха изотзад и човека, който ме държеше, скочи от скалата. Разцепихме водната повърхност и изплувахме по едно и също време, Феникс ми се усмихна и сърцето ми трепна отново.

— Скай — каза той. — Искаш ли да вечеряш с мен тази вечер? Чувствам се зле, заради последния път, в който се опита да се храниш с мен.

Отворих уста да приема (и да попитам дали сънувам), но бях прекъсната от един глас, който не исках да чувам.

— Феникс! — Някой викаше и всички се обърнахме към пътеката, за да видим Елеанора да стой там, с ръце на бедрата.

— Феникс, не трябваше ли да обядваме?

— О, да — чух го да казва. — Съжалявам, аз бях…

— Не ме интересува какво си правил — изкрещя тя. Всички се обърнаха да я погледнат. — Ти ми върза тенекия!

— Ели, аз просто…

— Се забавляваше — продължих, все още стояща във водата до него. Опитах се да игнорирам всички заядливи коментари, който се появиха, за това, че има прякор за нея.

— Остави го, Елеанора — продължих. — Влез във водата, позабавлявай се.

Всички чакаха да видят какво ще каже тя, и мога да се закълна, че водата стана по-студена.

— Не — каза накрая.

— Не?

— Не — повтори тя. — Хайде, Феникс, тръгваме си.

Той не каза нищо, когато излезе от водата и се уви с кърпа. Обърнах се, за да открия, че всички ме зяпат. Просто въздъхнах и поклатих глава.

След това следобедът беше загубил нещо; приятелство, което можеше да бъде направено, примирие, което можеше да има. Дори Дъстин изглежда разбираше, че неговата сродна душа беше провалила следобеда. Попръскахме се още малко, опитвайки се да възвърнем предишното забавление, но накрая се отправихме обратно към замъка. Беше тъмно, когато се прибрахме и аз тръгнах към стаята си, за да се облека отново с панталоните и ризата си, преди да отида на вечеря. Ядохме мълчаливо, изтощени от прекарания в плуване ден.

Дъстин ме придружи до стаята ми, държейки ръката ми. Не говорихме за следобеда, вместо това обсъдихме часовете си.

Той ме целуна за лека нощ пред вратата, точно когато Ларни изкачваше стълбите. Тя изчака Дъстин да си тръгне преди устните й да се разтеглят в голяма усмивка.

Усмихнах глуповато в отговор и влязохме в стаята заедно.

— Той е сладък — каза тя закачливо и двете се изкикотихме.

— Той ме заведе на бала на рицарите — признах си аз. — Благодаря ти за роклята.

— За мен е удоволствие — каза тя весело. — Не ми отне много да я ушия…

— Почакай, ти си направила роклята?

Тя кимна нетърпеливо.

— Със собствените си ръце.

— Ларни — казах, невярващо. — Беше прекрасна. Трябва да направя нещо, за да ти се отплатя.

— Не — каза твърдо. — Достатъчно ми е да ви видя щастлива. Изглеждахте доста нещастна през последните няколко дни.

Не знаех какво да й кажа, затова й подадох прането и тя си тръгна.

Независимо какво каза тя, все още се чувствах ужасно, заради положението й. Все още трябваше да обсъдим новооткритите й способности, и знаех, че тя отбягва темата.

Глава 15
Тайни мечове

На следващата сутрин Джет ни посрещна в кафенето.

— Ако всички дойдете с мен — каза от силно. — Мисля, че ще харесате сутрешния урок.

Довършихме набързо закуската си и го последвахме. От всички професори, Джет беше най-младият и разбира се, любимецът на всички.

Той ни заведе в секция, която никой от нас не беше виждал преди. Когато отвори вратата и ни пусна вътре, аз не бях единствената, която ахна.

По стените висяха мечове и щитове и всевъзможни оръжия.

— О, чудесна идея, Джет — чух Питър да мърмори. — Дай достъп на Скай до нещо остро.

Предположих, че говори за тренировката с притъпените стрели и лъка.

— Наредете се — извика Джет.

Един по един ни раздадоха мечове и започнаха да ни учат да промушваме. Мечът, който ми беше даде, беше тежък и аз се изпотих дори на бавната тренировка. Урокът продължи по-дълго от обикновено, и слънцето беше високо в небето, когато Джет ни нареди да спрем.

— Сега следва забавната част. Всеки от вас трябва да си избере оръжие, с което искате да специализирате. Не се притеснявайте, винаги може да промените мнението.

Всички започнаха да кръжат из залата, избирайки си оръжие. Видях Елеанора да си избира красив лък, изучавайки го внимателно.

— Джет — казах аз. — Какви са тези?

Посочих двойка тънки мечове. Те изглеждаха по-леки от тези на тренировката.

Джет ги взе и ми ги подаде. Те бяха в ножниците си.

— Те се носят на гърба, ето така — каза той и ги качи на гърба си, като каишите се кръстосаха на гърдите му. — И се изваждат по този начин.

С леко движение, той измъкна мечовете и ги кръстоса пред себе си.

— Еха. Може ли да пробвам?

Той се поколеба достатъчно дълго, за да започна да се чудя дали изобщо ще ми ги даде, но тогава ги свали от гърба си и ми ги подаде.

Веднага щом ги поставих на гърба си, знаех, че точно тях трябва да избера. Отне ми три опита, за да ги извадя както трябва от ножниците, но най-накрая успях, макар и не със същото изящество като Джет. Щеше да ми отнеме време. Замахнах веднъж във въздуха, удивена от скоростта и теглото.

— Значи избираш тези за себе си? — попита Джет.

— Разбира се — казах, оглеждайки остриетата. — Видя ли някой друг да ги избира за мен?

— Имам предвид, чела ли си за тях? Виждала ли ги преди?

Не отговорих и погледнах Дина да замахва с една сабя. Дъстин си беше избрал огромна коса, която беше по-висока от него и показваше на Питър колко е остра, като отряза малко от туниката му. Той погледна към мен като усети погледа ми и ми намигна. Изчервих се, когато Джет ми се усмихна.

— Не казвай нищо — казах предупредително.

— Нямаше — увери ме той.

Прекарахме останалата част от урока, тренирайки с оръжията си. Бавно започвах да свиквам с двата меча, балансираното им тегло и чувството от дръжките им в ръцете ми. Тъй като винаги съм била десничарка, лявата ми ръка ме предаваше от време на време, но нямах намерение да я използвам толкова често. Всъщност, единственият начин някой да пробие защитата ми беше, когато се цели в меча в лявата ми ръка.

— Ауч! — извиках, преди да се усетя, изпускайки левият меч.

— Скай? О, Боже. Толкова съжалявам. — Дина изпусна меча си с трясък и се затича към мен.

— Всичко е наред — казах, разтривайки китката си. — Просто глупавата ми ръка е прекалено слаба.

Урокът вече почти беше свършил, когато вратите на залата се отвориха и Неталия влетя вътре. Каза набързо нещо на Джет, който ядосано се намръщи. Тя тъкмо си тръгваше, когато погледа й се спрях на мен и забави крачка, като очите й се разшириха.

— Джет — каза тя и започна отново да говори бързо, въпреки че усещах, че темата е друга.

— От къде взе тези? — попита ме ядосано.

Подозирайки, че говори за мечовете ми, отговорих:

— От стената, където всеки друг.

— Веднага си избери друго оръжие — каза, дишайки тежко.

— Но тези ми харесват! — запротестирах аз.

— Няма значение! Те не са за използване!

Тишина обхвана залата, докато аз и Неталия стояхме лице в лице.

— Добре — казах накрая. — Добре.

Оказах се със стандартен меч като тези, с които тренирахме. Не можех да скрия разочарованието си, когато Джет закачи двата меча обратно.

Всички си тръгнаха, приказвайки си тихо за урока. Почти бях стигнала вратата, когато Джет ме повика.

— Скай?

Обърнах се.

— Мога да те науча, ако искаш — каза той. — С двата меча. Ще бъде нашата малка тайна.

— Добре — каза веднага. — Но защо Неталия беше толкова ядосана, че ги ползвам?

Той просто поклати глава, докато отиваше да ги свали.

— Джет, кажи ми…

— Не ме питай! — каза рязко и аз отстъпих изненадано. Джет никога не ни е бил ядосан, нито дори когато инцидентно запалих един чин. — Моля те, Скай, просто не мога…

— Добре — казах. — Нашата тайна.

Докато ме учеше на някои техники и стартови позиции, не спрях да си мисля, че всеки в този замък знае нещо за мен, което аз не.

Глава 16
Огнени кукли и пламъци

След водопада едва виждах Феникс. Стоеше до Елеанора, сякаш бяха животоподдържащи системи един за друг. Общите хранения в кафенето ставаха по-тихи и по-тихи, докато не попитах Джет дали мога да ям сама; бях уморена от това всички да ме гледат и да шушукат. Забелязах, че шушукането изглежда идваше само от Лотерианските магьосници.

— Не се измъчвай заради това — каза Дина, когато го споменах. — Просто ги игнорирай.

Ставах все по-самотна и по-самотна, единствената ми компания през вечерите беше Ларни, която си тръгваше, когато повдигнех въпроса за способностите й или за начина й на живот.

Една вечер седях на масата си, ядейки неохотно остатъците от вечерята си, когато забелязах внушителен брой птици, накацали по перваза на отворения прозорец. Начупих едно парче хляб и се плъзнах по леглото, предлагайки им го. Повече от тях излетяха, но една черна птица остана и грабна хляба от пръстите ми.

— Прасенце — казах, смеейки се, докато птицата поглъщаше хляба. — Искаш още, нали?

Той изписука силно и му дадох останалото.

— Смел си — казах му, забелязвайки, че малките му крачета бяха от вътрешната страна на перваза. — Или глупав?

Предложих му пръста си почти на шега и никой не беше по-изненадан от мен, когато той изведнъж скочи на борда, малките му нокти се заключиха около пръста ми.

— О, здравей — Усмихнах се широко на странното му поведение. — Трябва ли да ти дам име?

Той изцвърча в отговор.

— Добре тогава… какво ще кажеш за… — Опитах се да мисля за име, което значи нещо за мен. — Мориган?

Мориган беше името на кучето, което имах като дете, едно красиво шотландско, рунтаво, овчарско куче, което обичах.

Птицата наклони глава на една страна, изучавайки ме. След малко изписука и аз го приех като съгласие за името.

— Какво ще кажеш за Мори на кратко?

Това беше положителен отговор. Преди да успея да го спра, Мори се придвижи по ръката ми, докато не се намести на рамото ми. Обърнах се и се огледах в огледалото.

— С теб сме съвършена двойка — казах му.

До огледалото ми беше статуетката на последната кралица. Преместих се внимателно, не исках да отмествам Мори, и взех статуетката. За първи път забелязах, че беше повредена, сякаш нещо или някой се беше опитал да скрие определени неща.

Имаше следи на раменете и гърба й, но кръгът не беше пипан. Поставих я обратно на мястото й; каквото и да й се беше случило, било е преди много време и не се притесних от това. Ако не друго, това просто добавяше очарование.

На следващия ден представих Мори на всички. Тереза избухна в смях, когато го видя, казвайки ми, че приличам на пират с птицата на рамото ми. Заплаших я, че ще направя косата й синя (нещо, което бях правила преди), но дори това не я спря да се кикоти, където и да отидех.

Всичко беше добре, докато не се разминах с Джет в коридора един ден. Той спря по средата на крачката си при вида на Мори.

— Не позволявай Иън или Неталия да те видят с него — посъветва ме той, после профуча край мен.

— Джет… — започнах аз, но той беше изчезнал.

Минаха седмици и докато връзката на Феникс и Елеанора ставаше по-силна, аз ставах по-могъща, от който и да е от другите ученици. Продължихме с ръкопашния бой и скоро можех да бия дори Питър и Дъстин. Теорията предизвикваше лек интерес, докато един следобед Уат не ни научи на нещо, което се заби в ума ми за дълго време. Беше вторник и теорията беше последният урок за деня. Горчиво се чудех какъв голям поднос щях да си взема за вечеря и започнах да обръщам внимание на това, какво казваше.

— Едно е нещото, без което не може да живее един магьосник и това е магията му. Единственият начин да убиеш магьосник е да изцедите магията му. Но магията също може да бъде възвърната от действие на истинска любов.

Много от момчетата в клас изсумтяха, аз също.

— Е, това все още предстои да бъде описано — отстъпи Уат. — Аз все още очаквам да видя магьосник да бъде съживен от любов, но остава фактът, че легендите го казват, а легендите се основават на истина.

Тази нощ бродех тъжно към стаята си, обмисляйки какво беше казала тя. Наистина не значеше много за мен, просто беше последното нещо, което чух и се въртеше в главата ми като песен, пусната да се повтаря. Когато стигнах до празната си стая, смених униформата си и тръгнах към конюшните. Те се бяха превърнали в мой храм, където можех да мечтая и да мисля. След като посетих Ехо се заех да опитвам да намеря библиотеката, но Академията беше огромна. Можех просто да попитам Ларни, но сметнах, че е по-голямо предизвикателство да я намеря сама. Мори беше с мен по цял ден, всеки ден, и ми позволяваше да го погалвам разсеяно, докато си пишех домашното.

Бях влязла в малка рутина, докато Джет не ни задържа в края на Фитнеса.

— Следващата седмица всички ще отидете на тридневен лагер, разчитайки единствено на себе си. Ще си направите план от какво се нуждаете и ще го вземете със себе си.

Кимнах, мислейки си, че това ще бъде добър шанс за бягство.

— На този лагер ще бъдете придружавани от сродните си души.

Вдигнах поглед, емоциите ми бушуваха. Част от мен беше загрижена, другата — абсолютно отказваше да повярва. Не можех да повярвам, че от това пътуване ще излезе нещо добро. Феникс дори не беше осъществил визуален контакт с мен от гневното избухване на Елеанора при водопада.

Началният ден на лагеруването дойде и Феникс и аз взехме екипировката и провизиите, които щяха да ни трябват и тръгнахме. В часовете, през които пътувахме, прекарахме времето в преглеждане на картите и чертаейки маршрута ни около планините, въпреки че го правехме мълчаливо.

— Готова ли си? — попита ме той.

Кимнах бавно.

Елеанора дотича до него и аз им обърнах гръб, докато си „казваха“ довиждане. Дъстин ми помаха малко тъжно. Аз само му се усмихнах в отговор.

Тръгнахме по пътеката, шумовете от съучениците ни чезнеха зад нас. Цял ден вървяхме в мълчание, спирайки единствено да хапнем или пийнем, проверявайки картата, за да сме сигурни, че следваме маршрута. Колкото повече се отдалечавахме от Академията, толкова по-щастлива бях. Беше сякаш от раменете ми се вдигаше тежест с всяка стъпка. Птиците ми пееха и си представях, че можех да чуя как Мори ме вика сред тях. Вървяхме упорито в тишина, докато не започна да се стъмва. Според моето копие на картата, това беше мястото, на което бяхме планирали да нощуваме.

— Феникс — казах и посочих картата си.

Той кимна и свали раницата си. Бързо опънахме палатката и по някаква причина бях смаяна, че само ние имахме една голяма палатка.

— Защо не взехме две палатки? — попитах, реагирайки нормално.

Той вдигна очи.

— Защото беше по-лесно да носим една — отвърна той. — Не се притеснявай, не хъркам.

Влязохме в палатката, когато навън започна да застудява. Почти се стреснах, когато видях, че имаме и само един двойна спална рогозка. Борейки се с инстинкта да избягам, бързо отворих спалния си чувал и легнах, благодарна, че реших да го взема. Докато заспивах част от мен се чудеше, защо реагирах по този начин. Несъмнено нямаше да е толкова лошо да се гушна в него, когато беше студено…

Седнах, сърцето ми биеше силно. Феникс спеше спокойно с гръб към мен. Най-накрая се успокоих и легнах да спя. И нямаше, реших, да си задавам този въпрос отново.

Следващата сутрин започна с Феникс, разтърсващ ме да се събудя. Той вече беше облечен и готов да тръгва. Пъхна студена кифла в ръката ми и ме изкара от палатката, така, че да може да я прибере. Аз гледах, все още наполовина заспала, докато той сгъваше палатката ни.

— Дадох ти тази кифла, за да я изядеш — напомни ми той, натъпквайки колчетата в една чанта.

Погледнах ръцете си, наполовина изненадана да я видя. Гризнах предпазливо и после я погълнах лакомо. Отново тръгнахме по пътеката и аз гледах Феникс да върви пред мен мълчаливо. Знаех, че нещо го притеснява, но не посмях да попитам какво. Бяха минали три месеца откакто с Елеанора бяха заедно. Три месеца на сърдечна болка за мен. Изведнъж спрях. Сърдечна болка? Не, това не беше вярно. Сърцето ми започна да бие като лудо.

Не.

Не.

Някак си винаги съм го знаела.

Знаех, че ще стане така, още щом го видях в Преддверието.

Усетих, че сълзите ми преливат. Не исках да е истина, но знаех, че е.

Скрих емоциите си от него и продължих да вървя, опитвайки се да запълня мислите си с Дъстин и цялото време, което бяхме прекарали заедно, вечеряйки или разхождайки се из градината. Но се отказах след няколко минути; приятното вълнение, което обикновено съпътства тези мисли беше изчезнало и сърцето ми се сви като камък.

Извървяхме още един ден в мълчание и бях благодарна, че не говорехме. Опънахме палатката си заедно на следващото място за нощувка.

— Ще хванеш ли това въже? — попита той.

Направих го, докато той се опитваше да го спре да се размахва. Ръцете ни се докоснаха и се погледнахме. Аз отклоних поглед, изчервявайки се силно. В стомаха ми се появи едно внезапно чувство.

— Сега можеш да го завържеш за гвоздея — промърмори и се изправи, отивайки в другия край на лагера ни.

Завързах въжето за гвоздея и отидох до един поток наблизо. Седнах на един плоска скала и загледах отражението си да се накъдря във водата. Призовах магията във вените си, за да направя малка водна струя, после седнах там, наблюдавайки я, докато събере боклука от дъното и стане по-голяма. Беше около метър висока, когато прокарах ръка над нея, давайки й команда да спре. Сгромоляса се и единственото, което остана бяха разклатени остатъци вода.

— Хубаво е. — Чух забележката на Феникс и вдигнах поглед, за да го видя да стои срещу едно дърво, гледайки ме.

Опитвайки се да се държа сякаш не усещах огромното количество пеперуди в стомаха си, отговорих небрежно.

— Ти можеш да направиш същото.

— Да — каза той, слизайки по брега, за да седне до мен на скалата. — Но все още ми е позволено да кажа, че беше добре.

Усмихнах се, тежестта в стомаха ми малко намаля.

— Добре — казах, обръщайки се към водата.

Седяхме тихо заедно на скалата, гледайки една птица да лапва една риба.

— Как вървят нещата с Елеанора? — попитах тихо.

Той посочи птицата, която тъкмо отлетя.

— Това ли ти напомни за нея?

Усмихнах се накриво. Той въздъхна.

— Не искам да говоря за нея — каза след миг.

Погледнах го, разстроена от това колко близо седяхме.

— Добре — казах бавно. — Мога ли да те попитам нещо тогава?

Взе едно плоско камъче от речното легло, подхвърляйки го между мазолестите си пръсти.

— Добре — каза внимателно.

— Защо ме игнорираше? Ние сме сродни души, Феникс, освен ако нещо не се обърка.

— Нищо не се е объркало — прекъсна ме той. — Ние сме сродни души.

Обърна се към мен, толкова близо, че можех да видя грубата набола брада на челюстта му.

— Ние сме сродни души, — повтори меко, сякаш напомняйки на себе си.

Седяхме, гледайки се един друг, на сантиметри разстояние, за дълго. Не можех да го погледна в очите, вместо това фокусирах погледа си върху ключицата му.

— Нещо не е наред — каза той и знаех, че не питаше.

Кимнах, без да се опитвам да го отрека.

— Какво има?

— Дъстин — казах тежко. — Един вид се виждаме от бала на Рицарите.

— О — беше всичко, което каза и после погледна към реката. — Харесваш ли го?

— Разбира се — отговорих автоматично, но после отстъпих. — Е, поне до вчера.

Феникс отново погледна към мен, в очите му се четеше загриженост.

— Какво се промени?

— Махнахме се от Академията — зарових върховете на ботушите си в калта. — Там се чувствам сякаш винаги съм наблюдавана.

— Ти си — каза, хващайки китката ми. — Скай, нима не виждаш? Затова не можех да говоря с теб. Затова се срещах с Елеанора.

Дъхът ми сякаш спря в гърдите ми.

— Какво… за какво говориш? — попитах.

— Съжалявам за начина, по който се отнасях с теб — каза той и знаех, че го мисли. — През цялото това време исках да говоря с теб… но не можех.

— Защо не? — попитах, започвайки да се ядосвам. — Защо не можеше да говориш с мен, Феникс, какво може да е толкова ужасно, че да не можеш да рискуваш няколко думи, може би усмивка? Защо ме остави сама през тези три месеца?

— Не ме карай да ти кажа — отговори, подражавайки на Джет.

— Хубаво! Просто ме остави в неведение, предполагаща!

— Така трябва да бъде — каза той. — Моля те, Скай, за твое собствено добро е.

Сълзите препълниха очите ми и се разляха, преди да успея да ги спра. Феникс уви ръце около мен и се облегнах на него, плачейки в ризата му. Не бях много сигурна за какво плача, но да е там, за да ме утеши, най-накрая да ме прегърне, много помогна. Борих се с емоциите си, докато отново не бяха под контрол и избърсах лицето си от ръкава.

— Съжалявам — промърморих. — Просто съм толкова объркана.

— И аз съжалявам — каза, все още държейки ме. — Но не трябва никога да научаваш.

Тази вечер седяхме около огъня и той започна да ми разказва за живота си в Ортандрел и планините.

— Студено е през цялата година — каза той, светлината от огъня танцуваше по лицето му, правейки го да изглежда десет години по-стар и по-мъдър. — Също така почти постоянно е тъмно, или има буреносни облаци или нощно небе. — Разбута въглищата в огъня с една дълга пръчка. — Никога не съм имал семейство — призна той. — Винаги съм се местел из селото ни. Затова дойдох в Академията, когато ме повикаха; исках място, което да наричам дом.

Седнах до него на дънера и увих ръце около него, отпускайки глава на рамото му.

— Имаш място, което да наричаш дом — казах му. — И някой, при когото да се върнеш.

Усмихна ми се, но някак малко тъжно.

— Ами ти? — попита и аз вдигнах глава от рамото му.

— Оставих майка си отвъд — започнах тихо. — Не мисля, че знае къде отидох. — Увих ръце около краката си. — Много ми липсва. Мисля за нея всеки ден, откакто дойдох тук.

Прехапах устната си, за да спра треперенето й.

— А баща ми… — Спрях. Никога не съм казвала на никого за баща ми, на никого.

Феникс постави ръка около мен, придърпвайки ме по-близо.

— Баща ми си тръгна, когато бях малка — казах тихо. — Дори не го помня. Но знам, че той и мама никога не са били женени; децата в училище ме дразнеха достатъчно заради това.

— Откъде са знаели?

— Всички в града ми знаеха. Това е място, където не можех да пазиш тайни.

Седяхме заедно в тишина и с натежали сърца.

— Помниш ли този номер, на който Ю ни научи? — Каза Феникс изведнъж, изправяйки се. — Този за използването на средата ти да ти помогне в битка?

Наистина го помнех. Той беше разпънал Испин с увивно растение, защото Испин беше говорил в час.

— Малко го промених — продължи той. — И погледни.

Въглищата в огъня изведнъж се съединиха и един малък човек направен от огън и пепел се надигна. Очите му пламнаха от жаравата и погледна нагоре към нас двамата.

— Жив ли е? — попитах, чудейки се.

— Не, той е просто кукла — каза Феникс, ръката му премина над огъня. — Хайде, опитай.

Протегнах ръка, имитирайки начина, по който Феникс държеше пръстите си. Изпратих импулс от магията във въглищата, представяйки си малкият човек, който Феникс беше сътворил. Друга огнена кукла се надигна от пепелта и ме погледна, но тази имаше дълга коса, направена от пламъци.

— Много са сладки — казах, гледайки ги отблизо.

— Не се приближавай твърде много — предупреди Феникс. — Направени са от огън и ще те изгорят.

Поиграхме малко с куклите, гледайки ги как се преследват над горящите пръчици. Огънят прегоря и ние оставихме куклите да се стопят на пепел. Беше ми тъжно да видя как моята си отива.

— Можем да ги направим винаги, когато има огън — каза ми Феникс. — Не са изчезнали.

Тази вечер, когато легнахме да спим, говорихме през по-голямата част от нощта. Не можех да го видя в тъмното, така че можех да гледам към него толкова много, колкото исках. Чувствата ми от предния ден бяха все още нерешени и това, че беше толкова дружелюбен сега не помогна. Когато най-накрая заспахме, аз сънувах огнените кукли и птиците, ядящи риба.

Глава 17
Енигма

Когато се събудих на следващата сутрин, той беше изчезнал. Излязох на сечището и го намерих свит до огъня, разбърквайки нещо в чайника върху въглищата. Малка група от огнени кукли седеше около чайника, гледайки любопитно.

— Добро утро, — казах весело.

— Добро утро — отвърна той и веднага забелязах нещо различно в гласа му.

Сърцето ми натежа. Това ли беше денят ни на примирие и дружба? Само за един ден ли беше?

— Има ли нещо? — попитах, борейки се да задържа гласа си спокоен.

— Ами… всъщност. — Той се облегна на дънера и аз настаних до него. — Реших да приключа нещата с Елеанора.

Отклоних погледа си от него, сърцето ми биеше като лудо от радост.

— Е, какво ще правиш? — попитах тихо, опитвайки се да не показвам щастието си.

— Мисля, че ще видя как ще потръгнат нещата първите дни.

Двамата седяхме замислени. Изведнъж всичко ми изглеждаше по-ярко, по-щастливо, в контраст с мрачното настроение на Феникс. Той искрено я харесваше, осъзнах изведнъж, и щастието ми изглеждаше егоистично.

— Може би трябва да поговориш с нея? — попитах много тихо. — Освен ако цялото това нещо не е било начин да ме държиш далеч от себе си.

— Не — каза той също толкова тихо. — Не беше. Наистина я харесвам.

Изправих се рязко и тръгнах надолу към потока. Седнах тежко на скалата си и започнах да ровя с пръсти в калта, чудейки се дали мога да създам кукла от кал. Тъкмо когато имах малка армия от кукли от кал и клонки, осъзнах, че Феникс стои зад мен.

— С един ден напред сме от графика, — каза той. — Искаш ли да се упражняваме?

— Да се упражняваме? — попитах.

— Ръкопашен бой, магическа битка и т.н. Тук можеш да разкриеш истинската си сила без страх.

— Какво знаеш за силата ми? — попитах аз.

Беше вярно, че винаги се сдържах в час. Веднъж успях да съборя Ю със силата на магическия си удар и на следващия ден Неталия беше в часа ни. Тя твърдеше, че присъства, за да наблюдава прогреса ни, но не откъсваше поглед от мен.

— Знам, че си способна на много повече, отколкото си показвала на някой. — Очите му бяха неразгадаеми. — Отне ми месеци да овладея тези огнени кукли, а миналата вечер ти създаде твоите за секунди. И тези кални човечета… — Кимна към армията ми от кукли от кал, които се огледаха една друга и после се прилепиха към ботуша ми. — Тези не са кукли. Те са живи.

Коленичих в калта, без да ме е грижа, че бях нацапала панталоните си. Калните хора се струпаха около ръката, която бях протегнала към тях, оставяйки кални ивици там, където бяха хващали пръстите ми.

— Мили Боже — въздъхнах, когато едно от тях се покатери в ръката ми. Вдигнах го до лицето си. — Те са живи.

Калното човече ме погледна с очите си, направени от малки камъчета.

Определено беше в съзнание, дори по-лошо, беше интелигентно.

— Защо ме остави да ги създам? — попитах почти разплакана.

— Не съм. Ти ги създаде сама. Огнените кукли бяха само пепел и жарава, но тези същества. — Феникс коленичи в калта, гледайки ме. Протегна ръка към хората от кал и едно човече се покатери в нея. — Това са съзнателни същества, Скай. Ти създаде нов живот.

— Но защо мога да го направя? — попитах тихо. — Никой друг не може.

Феникс вдигна човечето на нивото на очите си.

— Все още не съм сигурен. — Човечето протегна малката си ръчичка и докосна носа му. — Но не трябва да казваш за това на никого.

— Разбира се. — Свалих обратно на земята човечето, което държах. То скочи от ръката ми и избяга обратно при останалите. Феникс направи същото с това, което държеше той. — Какво да направя за тях?

— Направи достатъчно. Те са достатъчно интелигентни, за да останат живи. — И наистина, хората от кал вече се придвижваха нагоре по потока. — Бих казал, че ще си построят малки заслони и ще си намерят някаква храна. Един ден може да има цели села от тях.

Гледахме как се отдалечаваха, някои от тях събираха съчки по пътя.

— Ти си загадка, Скай — каза Феникс. — Тъкмо когато реша, че съм те поопознал, ти правиш нещо като това.

— Не съм го искала.

— Знам, че не си.

Калените човечета се изкачиха толкова нагоре по потока, че повече не можех да ги видя.

— Е, практиката, за която говореше? — попитах, стараейки се да сменя темата.

Върнахме се при лагера ни, огънят гореше ниско. Феникс застана от другата му страна.

— Добре, нека опитаме да не се нараняваме взаимно — започна той, люлеейки ръцете си, за да отпусне мускулите си.

— Не мисля, че можех да те нараня, — казах, правейки същото.

Феникс повдигна вежда.

— Ти просто сътвори една изцяло нова цивилизация. Мисля, че можеше да ме нараниш, ако искаше.

— Но не искам.

Той се усмихна.

— Продължи. Само запомни това, моля те.

Феникс почисти огнището с един замах на ръката си, жаравата се движеше сякаш беше подхваната от силен вятър. Умря мигновено и се превърна в студени камъни в момента, в който достигна края на сечището.

— Моля те, бъди нежна с мен — напомни ми той и после се хвърли към мен.

Отстъпих и направих движение с лявата си ръка пред гърдите. Когато се приближи достатъчно, аз го придърпах срещу гърдите си, хващайки го през врата. Докато той се клатушкаше, му подложих крак. Падна като камък и аз го последвах на земята. Той се приземи на една страна и аз бързо го обърнах по корем. Коленичила до гърба му, дръпнах ръцете му отзад. Хванах китките му в едната си ръка, а другата поставих на врата му, с палец и показалец върху слабото място, знаех, че ще го нарани, ако стегна захвата си.

— Казах да си нежна. Ох.

— О, да. Извинявай.

Пуснах го. Той се изправи бързо, твърде бързо, за да е невинен. Спрях първото му олюляване и стъпи на краката си, понесе се напред с идеята да ме събори, както го бях повалила аз. Извих се на една страна, въртейки ръката си така, че все още да го блокирам. Ръката му се забоде в мен. Замахна към мен с крак и аз го сграбчих, стоварвайки го по лице отново. Пуснах го, щом падна.

— Добра си — каза одобрително той.

— Извинявай, ако те нараних.

— Ще е нужно малко повече от това, за да съм наранен — каза и си спомних белезите, които бележеха тялото му.

Той се изправи и отново заехме отбранителни позиции.

Завъртя ръката си към мен, за да копира движението, с което го бях повалила. Блокирах го и стъпих върху крака му, който се опитваше да увие около глезените ми. Хващайки ръката, която бях блокирала, сграбчих рамото му високо и се завъртях така, че да съм с гръб към него. Изръмжах от усилието, но успях да го прехвърля над главата си, използвайки хватката на ръката му.

Той се приземи чисто на крака и се завъртя внезапно, нападайки с ритник, насочен към главата ми. Наведох се, но се оказа преструвка. Той бързо застана на два крака, като се опита да ме ритне. Сграбчих глезена му и се изправих бързо, хвърляйки го във въздуха.

Стовари се по гръб в калта, силно и изхриптя нещо към мен. Усетих нещо да се стяга около гърлото ми и се закашлях. Значи сега използвахме магия, така ли? Вдигнах щита си и задушаването спря.

Отново свалих щита, хвърлих към него магията, която се превърна във въжета във въздуха. Те се надиплиха и по моя команда се спуснаха в праха под него.

Застанах пред Феникс, дишайки тежко.

— Доволен? — попитах.

— Да — изрече задъхано той. — Не трябва да се тревожа за теб толкова, колкото мислех. Предполагах, че се сдържаше в часовете, но не знаех колко точно. Как научи толкова много?

Повдигнах рамене.

— Случи се инстинктивно. — Вдигнах ръка, давайки команда на въжетата да се върнат при мен. Той се изправи на крака и застана, гледайки ме за секунда, с очи пълни с възхищение.

— Ти си невероятна — каза той и побързах да се обърна, преди да види как се изчервявам.

— О, я стига, ти дори не се опита наистина — казах, вървейки към палатката, за да я прибера.

— Не, така е, не опитах. — Той заобиколи палатката и ми помогна да я свия обратно.

Изведнъж нещо, което беше казал ми направи впечатление отново.

— Почакай — казах, спирайки прибирането на платнищата. — Ти каза, че не е трябвало да се тревожиш за мен толкова, колкото си мислел. Защо го каза?

Той не отговори и изражението му беше неразгадаемо.

— Феникс. Защо трябва да се тревожиш за мен?

— Това е просто предчувствие — каза той грубо, продължавайки да прибира палатката ни. — Не е нещо, за което да се тревожиш, аз наистина…

— Феникс — прекъснах го и той спря.

— Няма нищо, наистина. Просто… получавах писма всяка седмица от моя последен приемен баща в Планините. — Спрях да работя, бях смаяна. — И сега, от три седмици няма нито едно писмо.

— И това е причината за тревогата ти? — попитах го, а той сви рамене.

— Не знам. Не искам да е така.

— Каза, че нямаш семейство — казах, опитвайки се да не звуча укорително.

— Последният ми приемен баща имаше различни идеи за света. Опита се да ми ги вмени и тогава дойдох в Академията. Писмата бяха допълнителни апели да ги разбера.

— Оу.

— Но не е нищо — повтори, гледайки към мен. — Нищо, за което да се тревожиш, кълна се.

Глава 18
Неизбежно

Приключихме с прибирането на лагера ни и се отдалечихме. Слънцето беше изгряло и по изключение беше топъл есенен ден.

Свалихме пелерините си и тръгнахме един до друг, говорейки си дружелюбно. Изведнъж се озовахме пред водопад.

— Феникс, — казах щастливо. — Това е водната дупка!

Спогледахме се за секунда, след това оставихме багажа си и свалихме обувките, и дрехите си. Той свали ризата си, но аз реших да не го правя. Изтичахме до ръба и без да се колебаем скочихме. Водата беше хладна, страхотно облекчение от твърде топлото слънце, което ни печеше. Натежала от ризата и клина, ми беше трудно да плувам. Излязох от водата, проклинайки тежкия памучен плат.

— Какво има? — попита Феникс, виждайки, че се изкачвах по ръба.

— Тениската и клина ме дърпат надолу под тежестта си — казах, мръщейки се.

— Тениската е, — каза той. — Клинът е лек като перце.

Продължих да се мръщя, а той се засмя.

— Скай, само двамата сме. Няма значение.

Спрях. Водата беше толкова приятна…, но нещо в мен прогони идеята Феникс да ме види по сутиен.

Поразена от една идея се върнах при багажа и извадих един потник, преобличайки се в гъстите дървета, където той не можеше да ме види и после се върнах във водата. Поплувахме малко и после доплавахме до багажа ни.

— Знаеш, че това значи, че сме близо до завръщането в Академията, — каза Феникс, гледайки към небето.

— Знам, — отвърнах тежко. Това беше заприличало толкова много на ваканция, че не исках да свършва.

— Когато се върнем в Академията, всичко трябва да се върне постарому. Трябва отново да се преструвам, че не те харесвам.

Стомахът ми се сви, но кимнах.

— Не казвай на никого за това пътуване, — продължи той. — Неталия и Иън имат уши навсякъде.

— За какво се ослушват? — попитах, гледайки няколко птици, прелитащи над нас. — Клюкарстващи ученици?

— Ако се отнася за нас, да.

— Защо ние сме толкова специални?

— Не може да знаеш.

— Но ти знаеш! — възразих.

— Да, знам.

Доплувах до брега и излязох. Феникс ме последва миг по-късно.

— Знаеш, почти мислех, че се срамуваш от мен, — казах, излягайки се на скалата, за да изсъхна.

Феникс легна до мен.

— Последното нещо, което чувствам към теб, Скай, е срам. Ако не беше начинът, по който се държах с теб, но се кълна, кълна се, има причина. — И после каза толкова тихо, че за малко да не го чуя: — Не мога да те изгубя.

— Защо ще ме загубиш?

Той ме погледна изненадано.

— Слухът ти е добър. Но все още не ти казвам.

Върнахме се в Академията вечерта, стъпките ми ставаха все по-тежки и по-тежки, докато наближавахме района. Бяхме посрещнати от Джет и Ю, които чакаха учениците да се появят от гората. Подадох екипировката на Джет, който отбелязваше нещата, които бяха върнати.

— Как мина? — попита той, а аз си спомних думите на Феникс.

— Да, беше страхотно, — казах сухо. — Да съм вързана с него за три дни беше купон и половина.

Джет въздъхна и взе спалните чували от мен. Тръгнах обратно към замъка, преструвайки се, че не забелязвам Феникс няколко крачки пред мен. Когато стигнах до двойните врати, Дина и другите ме очакваха.

— Как беше? — попита Дина разтревожено.

— О… чудесно, — казах саркастично. — Просто фантастично.

Всички ми съчувстваха. От звуците, които долитаха, изглежда, че всички се бяха забавлявали. Болезнено исках да призная, че аз също се бях забавлявала, но вярвах на Феникс достатъчно, за да си държа устата затворена.

Съгласявайки се да се видя с всички долу по-късно, тръгнах към стаята си да се преоблека. Мислено се върнах обратно на пътуването, усмихвайки се тайно на всички тези нови спомени. Сърцето ми пърхаше щастливо, докато мислех за Феникс; за това трябваше да са всички романтични книги в библиотеката. Никога не съм се чувствала по този начин с никой мъж преди. Изведнъж друг спомен ме връхлетя, от първите ми дни в замъка.

— Има само едно нещо, което не трябва да правиш.

— Кое е то?

Джет ме погледна.

— Никога не се влюбвай.

— Какво? Но ти каза, че не беше нищо романтично.

— Понякога хората са склонни да не се подчиняват на традицията. Повярвай ми, последиците не си заслужават.

Преглътнах мъчително, трудно. Бях забравила. Какви бяха последиците?

Започвах да се плаша. Връзвайки косата си на кок и приглаждайки го с фуркет, се огледах в огледалото.

Имаше само един човек, при който можех да отида сега. Защото сега разбирах.

Пристъпих в коридора и се затичах, надявайки се отчаяно, че нямаше да срещна никой. Така и стана и по стълбите, водещи към офиса на Джет. Сълзите се разливаха и ги усещах как бавно се стичат по бузите ми. Изкачих стълбите и почуках на вратата.

— Влез — чух да извиква Джет.

Преборвайки паниката, отворих вратата и пристъпих вътре, затваряйки вратата зад мен.

— Джет… — казах дрезгаво, излизайки от сенките.

Той вдигна поглед и видя сълзите по лицето ми.

— Скай, какво…

— Разкажи ми за сродната си душа, Джет.

Той ме изгледа за един дълъг период, докато сърцето ми се късаше. След няколко дълги мига, той се изправи и отиде до прозореца зад бюрото си и погледна навън над долината.

— Казваше се Лена. Бяхме на една и съща възраст; очите й бяха зелени. — Той се обърна. — Точно като твоите, Скай.

Сведох поглед.

— Ти приличаш на нея, всъщност… През първите няколко месеца, не можех да бъда по-щастлив. Открих другата си половина; защо да не бъда щастлив? Но скоро разбрах, че нещо я безпокоеше. Тя не ми казваше какво беше и ми пречеше да видя мислите й. Накрая разбрах. — Джет ме погледна със смирени черни очи. — Тя беше влюбена в мен. И когато излезе наяве, разбрах, че се чувствам по същия начин.

Поех си остро дъх.

— За няколко месеца го запазихме в тайна. Но после един от другите ученици, който ме мразеше, но обичаше нея, се досети. Той отиде при Господаря на училището и двамата бяхме привикани в кабинета. — Той скри лицето си в ръце за секунда, после ги свали и продължи. — Тя ме предпази. Каза, че ме е омагьосала. Опитах се да възразя, но тя ме спря с магия.

Настъпи тишина.

— Какво се случи с нея? — попитах уплашено.

Отново тишина. Започвах да мисля, че той няма да отговори, когато го направи.

— Прогониха я обратно в човешката страна.

Усещах сърцето си като от камък. Още сълзи се събираха и преливаха.

— Изгониха я, Скай! За нещо, което не можеше да контролира. — Направи знак към прозореца. — Тя живее в един от човешките градове, без магия и без спомени за нищо от това. Мога да застана пред нея и да изкрещя магическото й име, а тя няма да си спомни. А ти беше достатъчно глупава, за да направих нейните грешки!

Веднага бях готова да се отбранявам.

— Каза, че е било нещо, с което не е могла да се справи. Как мога да се чувствам по този начин? Не мога. Страдах три месеца, гледайки го влюбен в Елеанора!

— Ще те изгонят, Скай, както направиха с Лена. Искаш ли да се върнеш в Ар Сена? Никога няма да го видиш отново.

— Това никога няма да излезе наяве, както е станало при теб. Мога да крия чувствата си и адски се надявам скоро да изчезнат — отсякох аз.

— Никога няма да изчезнат! — извика в отговор той. — Винаги са учениците със зелените очи. Винаги.

Спомних си колко студена беше с мен Неталия.

— Веднага щом Неталия видя цвета на очите ти, ти и Феникс бяхте поставени под наблюдение. Теб те наблюдаваше Иън! Предполагаше се, че аз също, но те знаят, че не съм съгласен с този закон. Питат ме на всеки няколко седмици и аз винаги им давам един и същ доклад.

Размести няколко листа на бюрото си.

— Това са заповедите, които ми бяха дадени.

Той ми подаде лист хартия. Прочетох го бързо. Пишеше, че ако започна да показвам някакви романтични чувства към Феникс или обратното, трябвало да бъдем заведени при Иън и разпитани.

— Живяла съм в капан три месеца и половина? — попитах.

— Да. Но всички се надяваха, че проклятието може да е премахнато. — Той отмести поглед, някак разочаровано. — Но, то се появи отново.

Хвърлих листа на бюрото му.

— Колко пъти… се е случвало това преди? — попитах.

— Пет или шест пъти през последните три века. Но този нюанс на зеленото не се появява много често, затова сме предпазливи, когато се появи.

Закрачих из стаята.

— Щеше ли да ми кажеш някога? — попитах.

Джет поклати глава и аз продължих да крача. Имаше смисъл.

— Феникс също знае за това, нали? — Това не беше въпрос.

— Да — неохотно каза Джет.

После си тръгнах, бързо, сърцето ми блъскаше като лудо. Трябваше да се върна в стаята си, преди някой да ме е видял.

Този път нямах успех. Тъкмо стъпих в началото на стълбите, когато някой започна да слиза надолу.

— Ти… — каза Елеанора опасно, виолетовите й очи пламтяха. — Ти изчезна с него за три дни, а когато той се върна, скъса с мен. — Тя слезе по стълбите и аз отстъпих назад. — Наистина ли мислеше, че няма да забележа?

— Нямам нищо общо с това — казах, стъпила на земята. Тя стигна края на стълбите, но продължи да се движи. — Ако искаш да знаеш, опитах да го убедя да продължи връзката си с теб. Очевидно не се получи, но все пак…

Виолетовият огън започна да трепти по ръцете й. Аз призовах магията във вените си, но я задържах скрита. Не исках да я провокирам сега, когато знаех, че съм под наблюдение.

— Скай! — Дина и Тереза завиха зад ъгъла и се заковаха, когато видяха Елеанора и виолетовите пламъци, виещи се около нея.

— Не съм забравила това, — озъби се тя и мина покрай мен.

— За какво, по дяволите, беше това? — попита Тереза, гледайки блондинката, която крачеше горделиво.

— Феникс е скъсал с нея и тя мисли, че аз имам нещо общо с това — отвърнах, повдигайки рамене.

— А имаш ли? — попита Дина след миг.

— Не — казах, малко по-бързо. — Но това ми напомня… може ли да се видим след малко?

— Разбира се — каза Дина, гледайки с крайчеца на окото си към Тереза. — Ние отивахме към игралната зала.

— Ще се видим там скоро — казах и започнах да се качвам по стълбите.

— Скай! — Обърнах се и погледнах Дина отново. — Не прави нищо… необмислено.

Кимнах и продължих по пътя си. Вместо да отида в момичешките спални. Тръгнах към тези на момчетата. Точно когато се изправих пред редицата от врати, осъзнах, че нямах идея коя врата беше неговата.

Бях спасена от това да чукам на всяка врата, когато Испин се подаде от стаята си и се закова на място при гледката на мен, стояща в коридора. Бързо го попитах за стаята, която търсех и той ми я посочи безмълвно.

Почуках на вратата и изчаках, сърцето ми се качи в гърлото. Почти напълно бях загубила решимостта си, когато Дъстин отвори вратата.

— Скай, какво…

— Може ли да вляза? — вдигнах очи към него. — Моля?

— Разбира се — той отстъпи, позволявайки ми да вляза в стаята. — На какво дължа това удоволствие?

Стигнах средата на стаята и се обърнах, а изражението ми го накара да спре да се усмихва.

— Въпреки че имам усещането, че това няма да е приятно, — каза той тихо, без да ме поглежда докато не затвори вратата.

— Дъстин — започнах. — Наистина съжалявам. Но не можем да се виждаме повече.

Той ме погледна тъжно.

— Има ли причина за това?

Стиснах ръце, хапейки устната си.

— Струва ми се, че нещата наистина ще се объркат скоро — казах тихо.

— Вече не ме харесваш ли?

Сърцето ми сякаш беше стиснато в менгеме.

— Дъстин, съжалявам.

— Недей — каза той, разтваряйки ръцете си към мен. — Сега съм по-тъжен отколкото съм бил напоследък, но моля те не съжалявай.

Той ме прегърна и аз стиснах силно.

— Но съжалявам — казах, подсмърквайки към него през сълзи.

— Аз също — отвърна той и целуна челото ми.

Останахме така дълго време, прилепени един до друг.

— Приятели ли сме още? — попитах малко след това.

— Нямаше да се съглася на друго — каза, отстъпвайки от мен, а очите му блестяха.

— Благодаря ти. За разбирането.

— Разбира се.

Оставих го сам и тръгнах бързо към стаята си. Въпреки че обещах на Дина и Тереза, не бях в настроение да се присъединя към тях в игралната стая. Седнах на леглото, поставяйки брадичката си на подпрозоречната дъска. Мори влетя през отворения прозорец, за да кацне на главата ми.

— Здравей, — поздравих го тъжно. Той ме погледна и започна с клюна си да чисти косата ми. — Отдавна не сме се виждали.

Вратата се затвори зад мен и Мори полетя към човека, който влезе. Не беше нужно да се обръщам, за да знам, че беше Ларни; тя беше единственият друг човек, при който той би отишъл и единственият човек, който би влязъл в стаята ми, без да почука.

— Добре ли си? — попита тихо и аз бавно поклатих глава.

— С Дъстин се разделихме.

— Ох. — Настана тишина и разбрах, че не знаеше какво да кажеш.

— Не чувствах същото към него вече, — казах, обръщайки се и коленичейки на леглото ми.

Ларни срещна погледа ми спокойно.

— Да не би друг да е заел мястото му?

Ларни беше единствената в замъка, който можеше да ме прочете като отворена книга. Дори Дина не ме познаваше толкова добре, колкото Ларни.

— Да, — отвърнах, спестявайки и труда от разпитването ми.

— Предполагам не е нужно да питам кой е — каза тя строго, сядайки до мен на леглото. Едва тогава осъзнах, че тя не носеше нищо; беше дошла да ме види. — Помни какво означава да си сродна душа, Скай. Не можеш да се влюбиш в него.

— Какво ако вече е твърде късно? — попитах печално. — Какво ще стане тогава, Ларни?

Помилва косата ми с треперещи пръсти.

— Тогава дай най-доброто от себе си да се отърсиш от това чувство — отвърна тя неспокойно. — Не може да го обичаш, Скай.

— Но го обичам — прошепнах, а сълзите ми започнаха да се стичат. — И той ме обича.

Ларни ме прегръщаше, докато плачех, плашейки себе си. Когато тя си тръгна, часове по-късно, се свих на кълбо върху завивките и плаках, докато заспя.

Глава 19
Изгарящ пясък и целувки

Следващите няколко дни минаха като в мъгла. Чувствах се сякаш съм под водата за много неща; някой ще ми говори и аз ще чувам само мърморене. Спях много и рядко ядях, което много бързо разтревожи Ларни; тя беше виждала колко много мога да изям.

Когато Неталия свика спешно събрание с всички магове и персонал, сърцето ми сякаш се сви и се превърна в камъче в гърдите ми.

Това беше, мислех си, докато влачех крака към Главната зала заедно с останалите съученици. Сега щях да бъда прогонена.

Изведнъж Академията изглеждаше като най-прекрасното място на планетата. Като усещах, че може да ми бъде отнета, магията пееше във вените ми, изостряйки всяко сетиво. Когато вече пристъпихме пред вратите на Залата, бях готова да се пробвам да отплавам в друга страна, ако това означаваше, че мога да остана в това царство.

Настанихме се на столовете, които бяха разположени в редици и зачакахме Иън да заговори.

— Вярвам, че всички сте работили много в училище — започна Иън. Той изглеждаше странно размъкнат, сякаш беше стоял буден цяла нощ. — За съжаление, тази среща не е по-добър повод или пожелания. Разбрахме, че Академията ще бъде нападната скоро.

— Моля? — казах изумено. Залата се оживи. — Кой ще ни атакува? — попитах Дина, която поклати глава.

— Група магове от Север…

— Знаех си — изръмжа Питър от ляво, но го игнорирах.

— … изказаха ясно исканията си. Казвам ви това, за да бъдете нащрек. През това време. — Той погледна към Феникс, който стоеше отпред. — Ако може да дойдеш с мен.

Изправих се, когато Феникс го направи.

— Скай, седни долу — каза притеснено Дина, дърпайки ме за блузата.

— Ако Феникс отива, аз също отивам — казах й и започнах да се промъквам през нашия ред. Хората мърмореха един на друг, докато минавах, но ги игнорирах и настигнах Феникс, точно като излизаше с Неталия и Иън.

— Скай, какво правиш? — попита той изненадано.

— Идвам с теб. Ти си моята сродна душа — напомних му.

— Тя може да дойде — каза Неталия. — Насам.

Те ни поведоха по стълбите към офиса, който предполагах, че е на Иън.

Вътре беше учудващо голо, освен обикновената мебелировка за офис, меч в ножница, облегнат на бюрото и стъклен бар на стената зад бюрото, пълен със зелени камъчета. Докато ги гледах, няколко от тях помръднаха, сякаш трябваше да го направят, но бара остана напълно неподвижен.

— Феникс, маговете, които изказаха исканията си са от Ортандрел — каза Иън, без да губи време. — Всъщност те имат едно искане.

— Какво е то? — попита Феникс, и аз бях единствената, която видя ръката му да трепери.

— Те искат да им предадем един ученик.

— Кой ученик? — попита Феникс, но аз вече знаех отговора.

— Теб — каза Иън точно като се намесих.

— Не, няма да стане — изсъсках, пристъпвайки по-близо до Феникс. — Не смятате да отговорите на искането, нали?

— Разбира се, че не — каза Иън като свъси вежди, докато ме гледаше. — Когато Феникс дойде в тази Академия, той влезе под нашата протекция. Нямаме никакво намерение да отговорим на искането.

— Какво ще стане тогава? — попитах. Феникс изглежда се бореше с нещо.

— Те казаха много ясно, че ще дойдат в Академията и ще го вземат със сила.

— Само през трупа ми — изсъсках яростно. — Защо него, защо Феникс?

— Защото е баща ми — промърмори Феникс. — Нали?

Иън кимна, а Неталия каза „да“.

— Последният ти приемен баща. — Въздъхнах аз. — Писмата…

— Той спря да ги изпраща, защото се отказа. Ще дойде да ме вземе обратно в Планината.

— Алоизиъс е изключително могъщ маг — каза Иън, облягайки се на бюрото и кръстосвайки ръце. — Имали сме вземане-даване с него в миналото.

— Какво иска? — попитах, местейки поглед от Иън към Феникс. — Какво е толкова ужасно…

— Той иска магическото царство да бъде само за тези, с магическа кръв — намеси се Феникс, срещайки погледа ми за първи път. — Той смята, че хората въобще не е трябвало да бъдат доведени тук.

— Затова си напуснал — прошепнах. — Затова дойде тук.

— Да. Не съм съгласен с него.

— Очевидно — казах, усмихвайки се леко и той ми отговори.

— Но, не мога да оставя Академията да бъде нападната заради мен — каза Феникс, поглеждайки към Иън и Неталия. — Ще тръгна с него.

— Не! — запротестирах аз, сграбчвайки ръката му. — Феникс, не можеш…

— Мога — отговори, отмествайки пръстите ми от ръката си. Имаше нещо предупредително в очите му. Пуснах го и отстъпих. — Иън, това е мой избор.

— Не — намеси се Неталия. — Когато те приехме в Академията, ти обещахме, че ще те предпазим от него и твоя вид. Ще уважим това споразумение.

— Феникс — казах умолително и го погледнах. — Моля те.

Той ми хвърли продължителен поглед и тогава най-накрая омекна.

— Съжалявам — беше всичко, което каза.

— Ще се справим с това — каза Иън, изправяйки се. — Вече изпратих съобщение до Гоуар и Абдор; те ще са нащрек, но имам чувството, че Алоизиъс ще бъде подготвен за тях.

— Той ще плава покрай брега — поясни Неталия за мен.

— И така, маговете от тези региони ще се присъединят към нас тук. — Иън погледна през прозореца, все едно вече ги очакваше. — Този замък е построен да издържи на много повече; ще ги посрещнем.

— Ами нашите приятели? — попитах, посочвайки вратата. — Другите студенти?

— Те може да се бият, ако желаят — каза Иън, задържайки погледа ми. Потръпнах и погледна встрани; чувствах се сякаш някой четеше мислите ми. — Но няма да ги молим за това.

— Ще го направят във всеки случай — казах, знаейки колко възмутени биха били Тереза и Ясмин, ако изпуснат всякакъв вид конфронтация.

— Трябва да се върнем долу — каза Неталия. — Моля, върнете се в стаите си.

Те напуснаха, оставяйки ни сами в офиса на Иън. Въпреки по-добрата ми преценка (все пак стояхме в бърлогата на врага, все пак), полетях към Феникс и зарових лице в рамото му. Той ме прегърна силно, облягайки брадичка на косата ми.

— Не е честно — промърморих в ризата му. — Тъкмо те опознах…

— Това няма да е краят, Скай. Не може да бъде. — Вдигнах глава и погледите ни се срещнаха. Прокарах пръсти през косата му.

— Косата ти е станала по-дълга от първия път, когато дойдохме тук — казах тихо, прибирайки няколко кичура зад ухото му. Той ме наблюдаваше внимателно и когато свърших, срещна погледа ми.

Изведнъж осъзнах колко близо стояхме един до друг. Носовете ни почти се докосваха и ако се надигнех на пръсти…

— Ти ще си смъртта за мен — каза той, отстъпвайки назад. — Скай, трябва да сме внимателни.

— Знам — каза, а сърцето ми биеше лудо. Бяхме толкова близо. — Но защо, Феникс? Не искам да звуча безчувствено, но ти ли си единственият маг в селото ти? Няма други, които той може… да обучи?

— Разбира се — каза, като ми обърна гръб и прокара пръсти през косата си. — Но по някаква причина той се е втренчил в мен. Затова напуснах селото и дойдох тук; той никога нямаше да ме пусне.

— Затова той идва тук — промърморих, гледайки през прозореца.

— Скай, не можете да ги победите. Той ще доведе няколко от приятелите си тук и те са готови на всичко, за да ме върнат в Планината.

— Ще бъда до теб всяка една секунда от този ден — каза твърдо. — Само се опитай да се отървеш от мен.

Маговете от Гоуар и Абдор пристигнаха рано сутринта на по-следващият ден. Гледах ги заедно с другите ученици как идват от Кийс, яздейки най-удивителните коне, които някога съм виждала. Носеха дълги, широки наметала. Огледаха Академията, когато се приближиха. Осъзнах, че всички от тях трябва да са учили тук. Няколко ученика като Испин и Елеанора, изтичаха към тези, които познаха, а те слязоха от конете, за да ги прегърнат.

Иън и Неталия излязоха да ги посрещнат, а техните снежнобели палта бяха развявани от есенния бриз. Стоях до Дина и Рейн, докато ги наблюдаваме как се отправят към конюшните.

— Толкова много — каза Тереза зад нас. — Защо това ме изнервя още повече?

Верен на думата си, Иън беше предложил защита на учениците, ако не искаха да се бият. Никой не прие предложението му.

Въпреки това, той пропусна да им каже, че Феникс е обект на желанията им. Вместо това ни каза да се държим заедно.

— Ще ви държим на горните нива. Останалите ще са долу, за да ги посрещнем, ако се опитат да влязат — каза той. — Стойте близо един до друг.

Феникс очевидно беше отказал убежище в катакомбите под Академията. Той беше твърдо решен да се бори, и ако се стигне до това, да се изправи лице в лице с чудовището, което беше приемният му баща.

Денят, в който пристигнаха останалите магове, Академията се превърна в кошер от дейности. Днес, както всеки друг ден, започнахме с тренировка с оръжия. Когато нощта започна да пада, очаквахме занятията да приключат. Вместо това, Джет измисли някаква измишльотина, която включваше шест пясъчни торби, висящи от тавана.

— Добре. Тези магове са страхливци. — Джет кимна в знак на извинение към Феникс, който го прие с леко свиване на рамене. — Шестима ще атакуват един маг. Това ще ви научи да се справяте с няколко едновременно.

В следващите двадесет минути гледах как другите ученици се опитваха да отблъснат торбите. Джет ги контролираше с магия, карайки въжетата да се скъсяват така, че да се люлеят по-високо и по-бързо, или да се спускат по-ниско, за да превърнат торбите в бавни, но смъртоносни. Гледах как Дъстин ги отблъсна за около две минути, използвайки косата, която беше взел. Точно започваше да се изморява, когато Джет изпрати всичките шест към него. Той беше нокаутиран.

— И те ще направят точно това — обясни Джет, докато Елеанора го свестяваше с магия. — Когато видят, че се изморявате, ще ви атакуват със сила. Това е много опасно.

Феникс беше следващ. Използваше малки кинжали, за да раздели въжетата, държащи торбите. Свали три преди останалите три да са го приближили, едната от тях го удари по тила и го запрати към другата, която го нокаутира. Трепнах.

Останалите свършиха с подобни резултати. Елеанора удържа най-дълго от всички, използвайки стрелите си, за да скъса въжетата. Накрая беше победена от една, за която беше забравила. Удари я в тила и тя падна на пода най-силно от всички. Бях последна и вече нямах търпение да пробвам.

— Добре, Скай — извика Джет, посочвайки ми да заема мястото си. Той поправи въжетата и сега всички торби чакаха заплашително.

— Може ли да използвам мечовете? — попитах колебливо. Учениците се спогледаха; спомниха си гнева на Неталия, когато ги използвах.

Джет бавно кимна и ги свали от стената. Поставих ги на гърба си. Теглото им ми беше толкова познато.

Стъпих в центъра на кръга и си поех дълбоко дъх. Първата торба се залюля към мен и аз се отместих от пътя й, усещайки как мечовете се врязват в плешките ми, но не ги извадих. Чаках подходящ момент.

Друга торба дойде към мен от дясно, люлеейки се ниско. Направих предно салто. Със светкавично движение използвах дясната си ръка да извадя левият меч, когато торбата отмина, и срязах въжето. Тя се строполи на земята. Знаех, че трябва да премахна възможно най-много, преди да се изморя. Две се залюляха към мен, от различни посоки, точно като други две идваха отзад.

Неспособна да се претърколя, в която и да е посока, паднах по корем на пода, а бриза от люлеенето им над мен, развя косата ми. Двете от дясно бяха най-голямата ми тревога; когато стигнаха крайната си точка, се залюляха назад. Прибрах мечовете и извадих двата кинжала, които висяха на колана ми. Извадих късмет; те срязаха въжетата на двете торби. Две паднаха, остават три.

Всичките останали три се стрелнаха към мен. Изплъзнах се от едната, отивайки точно на пътя на другата. Трябваше да взема светкавично решение. Извадих десния меч и имитирайки атаката, която използвах при Феникс, извих меча пред гърдите си. Прокарах го през въжето и торбата се строполи на пода. Сега щеше да бъде изключително лесно да се справя и с останалите две торби. Докато бавно набираха скорост, аз извадих и двата си меча.

Пренебрегвайки изблиците на останалите ученици, се втренчих в торбата и преценявайки перфектната точка за това, което имах на ум и бързо застанах в позиция, която научих толкова отдавна. С едно светкавично движение, призовах огнена топка от зелен пламък, насочвайки я към торбата. Огънят напълно заличи торбата с пясък, оставяйки само овъгленото въже да се люлее безобидно и оставя изгорели песъчинки.

— Е, добре, че беше последна, Скай — каза Джет, смеейки се на зашеметения клас. Те напълно бяха забравили, че може да използват магията си.

Ядохме и се запътихме към стаите си. Взех мечовете с мен, съгласно инструкциите на Иън, всеки да бъде въоръжен през цялото време. Точно затворих вратата, когато някой почука.

Без да чака отговор, Феникс влезе бързо вътре преди някой да го е видял.

— Къде е Ларни? — попита той, облегнал гръб на вратата.

— Иън изпрати всички служители на Академията в Кийс, защо? — каза озадачено.

Получих отговор, когато той прекоси стаята на две крачки и ме придърпа към себе си. Прегърна ме силно и притисна устни към косата ми.

— Феникс — промърморих аз, облягайки глава на гърдите му. — Това не е краят.

— Знам. Знам — прошепна той. — Но… просто… Знам на какво е способен Алоизиъс. И тези негови приятели не са мои приятели.

— Затова всички тези магове са тук. Да ни помогнат — каза, опитвайки се да го успокоя.

— Да, и той ще е готов за тях. — Феникс ме пусна и започна да се разхожда из стаята. — Не знам на какво разчита Иън. С такава сила, противника може без проблем да обяви война на Ортандрел!

— Не ние го започнахме! — Бях напълно ужасена от това споменаване на война.

— Те няма да го видят по този начин. — Феникс върза косата си на къса опашка. — И повярвай ми, Скай, те разполагат с необходимите средства да го завършат.

Гледах го как марширува наоколо. След известно време зададох въпроса, който ме тормозеше.

— Защо Ортандрел е позволил да се събере толкова голяма сила?

— Кой щеше да ги спре? Иън и Неталия? — той изсумтя. — Те са двама срещу две хиляди. Дори и да искаха да се присъединят към северните щати, нямаше. Практически тяхното мото е всеки за себе си.

— Освен, когато става дума за нас — казах горчиво и той кимна в знак на съгласие.

Някой почука на вратата и двамата подскочихме. Сърцето ми заби лудо в гърдите, отворих вратата, подавайки главата си навън. Бях посрещната от доста неодобрителния поглед на Джет.

— Знам, че Феникс е вътре — каза той и аз го пуснах в стаята. — Вие двамата не сте много ловки.

— Малко е трудно — казах аз и седнах на леглото, кръстосвайки крака. — Може скоро да се разделим завинаги.

— Ако Иън и Неталия открият нещо, ще се разделите завинаги — изсъска Джет. — Помни какво ти казах, Скай.

Той си тръгна също толкова бързо, колкото и дойде. Феникс го проследи с поглед и след това въздъхна тежко.

— Той е прав. По-добре да си вървя.

Изправих се и го изпратих до вратата. Преди да я отвори, той се приведе и ме целуна по челото, точно между очите.

Легнах си, мислейки си за войни и изгарящи целувки.

На следващата сутрин зората беше кървавочервена, сякаш предвиждайки предстоящите събития. Облякох се с треперещи пръсти и ядох с другите в кафенето. Другите магове бяха там, говорейки си тихо.

— Мислех, че всички слуги са си тръгнали? — попита Ясмин и Тереза се усмихна.

— Готвачката отказаха да си тръгнат. Бог да е на помощ на маговете, ако я срещнат.

Денят мина изключително бързо. Навсякъде хората говореха по ъглите. Оръжейната беше пълна с хора, които точеха оръжията си. Точно когато си помислих, че ще получим още един ден в пълен мир, в далечината се чу рог, и Академията сякаш застина.

— Какво беше това? — попита боязливо Дина.

Испин и Питър изтичаха до най-близкия прозорец и аз ги приближих. Всички погледнахме навън.

Пребледнях. Малка армия от магове, облечени в кафяво и черно, напредваха, идвайки от запад, както предсказа Иън. Докато ги гледахме, те отново надуха рога.

— Какво правят? — попитах недоумяващо. — Искат да знаем, че идват или какво?

Тереза ме хвана за рамото и дръпна Испин от прозореца.

— Да слезем долу при останалите. Ти и Феникс стойте тук, както каза Иън.

Гледах ги как отиват, вцепенена до кости. Феникс и аз бяхме оставени сами, стоящи в коридора, втренчени един в друг.

Навън звучеше рога на Академията.

Атаката беше започнала.

Глава 20
Драскотини от тъга

— Облегни се на стената, — наредих аз, изтегляйки мечовете лесно, след месеците практика.

Опряхме се срещу стената и големия прозорец, който пропускаше светлина в коридора. На долния етаж можехме да чуем оживения глас на Иън и виковете на свирепите отвън.

Сърцето ми барабанеше в гърдите. Зад себе си чух Феникс да вади своя меч.

— Защо искаха да знаем, че идват? — попитах разярено, без да местя поглед от върха на стълбите. — Освен ако…

Прозорецът зад мен се разби от една грайферна кука, закачайки се за вътрешната част на прозореца. Феникс се наведе през прозореца и после бързо се дръпна, когато една стрела почти не отнесе главата му.

— Очевидно ме искат жив или мъртъв — каза той иронично.

Прибрах единия меч в ножницата и изтичах до прозореца, също поглеждайки през него. Трима свирепи се катереха по веригата със сянката на смъртта в очите.

— Време е за малко магия, — казах си и сграбчих куката. — Изненада, кучки.

Изпратих един магически импулс по веригата като мълния. Свирепите изреваха, когато тласъкът ги събори от веригата и се строполиха на земята.

— Отърви се от това — казах на Феникс, сочейки куката.

Не осъзнавах, че съм поела командването. Извадих втория си меч от ножницата. Можех да чуя звуците от борбата на долния етаж, а изглежда сърцето ми сякаш беше заключено в ледената гробница на тревогата. Всичките ни приятели бяха там долу…

— Трябва да отидем при тях — каза Феникс с мъка в очите. — Скай, те може би умират…

— Беше ни казано да останем тук — отвърнах, въпреки че решимостта ми отекна като писък нагоре по стълбите. — Феникс, не можем да мърдаме от тук.

Чакахме битката да свърши, нервите ми бяха опънати като тетива на лък. Увих мечовете си в примки, поддържайки мускулите си загрети; готови за всичко, което може да се появи от стълбището.

Една ракета в дъното на стълбите внезапно ме отърси от унеса ми. Сърцето ми се сви, биейки по-силно от всякога. Зад мен Феникс се раздвижи неспокойно.

Шестима свирепи се появиха на стълбите, всички с явни белези от битката долу. Този най-отпред, огромен субект с дълга, кестенява коса, вързана отзад, имаше огромен разрез, който почти разполовяваше лицето му наполовина. Кървеше свободно, а кръвта струеше бавно в наболата му брада.

— Алойзиъс — чух да прошепва Феникс зад ме и осъзнах, че той беше изплашен.

Аз бях ужасена.

— Диего — изръмжа Алойзиъс и разбрах, че това беше името на Феникс. — Тук сме, за да те върнем у дома.

— Само през трупа ми — озъбих се аз, повтаряйки коментара си от офиса на Иън и Нетъл.

Алойзиъс повдигна вежда, усмихвайки се леко.

— А кой е това? — попита той. Няколко от свирепите се заспяха, а аз стиснах зъби толкова силно, че те изпукаха. — Сродната ти душа ли, Диего?

— Да — тихо отвърна той.

Алойзисъс повдигна лицето ми към него, преди да успея да отстъпя назад. Изглеждаше така, сякаш търсеше нещо.

— А, зелените очи — каза той, след като се отскубнах от хватката му. — Разбира се.

— Това е хубав начин да загубиш някой пръст — озъбих се аз. — Опитай отново, ако смееш.

— Зелени очи. Но това значи… ах — Алойзиъс се усмихна с малка тайна усмивчица. — Трябва да те поздравя, че най-накрая намери някой, когото можеш да обичаш, нали Диего? — Останалите свирепи се засмяха заедно с него.

Изведнъж един от тях започна да крещи паникьосано. Той беше атакуван от малко вързопче с пера и нокти. Друг от свирепите изстреля една стрела към птицата, но пропусна, удряйки каменната стена с тропот.

Подсвирнах на Мори и протегнах ръката си. Птицата изписка и полетя над свирепите, за да кацне на ръката ми.

Експлозия от долния етаж сякаш разтърси Академията из основи. Всички се олюляхме.

— Така, достатъчно побъбрихме — сопна се Алойзиъс. — Мястото е на път да се разпадне. Диего, време е да тръгваме.

— Няма да дойда с вас — каза Феникс и аз бях облекчена да чуя, че предишната сила сякаш се завръщаше в гласа му. — Знаеш защо дойдох в Академията. Тази причина все още я има!

— Хубаво — каза Алойзиъс опасно, изваждайки меча си. — Е, ако не дойдеш с нас доброволно, ще те отведем насила!

Блокирах първия му удар с един от мечовете си, Мори се хвърли в лицето на един от свирепите.

Алойзиъс се измъкна, отстъпвайки назад. Държах мечовете си в отбранителна позиция. Можех да усетя как нервите ми бучаха, но адреналинът, бушуващ във вените ми, ги правеше незначими. Алойзисъс свали пелерината си, за да освободи крайниците си.

Със смъртоносна скорост той замахна с меча си, целейки се в рамото ми. Отбих удара с левия си меч. Чувствах ръката си така, сякаш всеки миг щеше да се счупи; той беше изключително силен. Докато беше фокусиран върху меча в лявата ми ръка, аз се завъртях изпод него, издърпвайки меча в дясната ми ръка, опитвайки се да направя разрез на страната му. Той се хвърли чевръсто и пропуснах.

Настаних се в това, което Джет нарече „Скорпионът“. Левият ми меч беше насочен смъртоносно пред мен, а десният се изви над главата ми. От тази позиция можех да се завъртя точно в един от моите смъртоносни торнадо танци. Алойзиъс сграбчи късия си меч с две ръце.

— Откажи се, момиче — каза рязко. — Няма да го понесеш.

Игнорирах го.

Дойде към мен с такава бързина, че успях само да избегна меча. Усетих как разряза въздуха до гърлото ми. Преди той да успее да се съвземе, аз замахнах с десния си меч и му отвърнах. Разрязах туниката му. С лявото си острие блокирах неговия меч, когато тръгна да отвръща на удара.

На езика на битката бяхме гладко свързани. Единственото ми притеснение беше, че той можеше да започне да използва магия; знаех, че силите му бяха двойно повече от моите.

Сякаш прочел мислите ми, той ме посочи и прошепна нещо. Усетих силата да напуска крайниците ми и се почувствах така, сякаш не бях спала от години. Борейки се да задържа очите си отворени, го видях да се навежда откъм лявата ми страна. Всичко се случваше на забавен каданс.

Видях до да се носи към мен, да вдига меча си. С цялата си сила успях да вдигна меча с лявата си ръка, в опит да блокирам атаката му. Усетих удара, разбиващ китката ми, извиках от болка. Паднах на земята, сграбчвайки китката си и изпускайки и двата меча, вдигайки поглед на време, за да видя, че той се навежда към мен. Изтърколих се от него, все още притискайки китката си.

Времето започна да тече нормално, когато стиснах зъби от болка. Придържайки ранената си китка близо до гърдите си, се претърколих от пътя на следващата му атака, но не достатъчно далеч, че да отскубна меча от захвата му, което се опитах да направя. Не го държеше здраво, не очакваше да направя нещо.

Зад нас чух Феникс да се бие с другите свирепи, петима срещу един. Мори все още кряскаше и от време на време чувах някой да вика.

Алойзиъс се хвърли в свиреп ритник. Отместих се, за да го избегна и се оттласнах от земята със същото движение. Той сниши юмрука си, опитвайки се да удари счупената ми китка. Избегнах го и се усуках около страната му, ритайки задната част на коляното му. Кракът му поддаде и изведнъж той се оказа коленичил на земята.

Тъкмо бях започнала да си мисля, че можехме да се справим сами, когато някой ме удари силно по гърба. Пламъците започнаха да пращят на долния етаж и димът прииждаше в коридора, правейки трудно да се вижда и диша.

Ударих земята силно, падайки върху китката си. Светът се завъртя, докато се борех с болката, черно оцветяваше перифериите на зрението ми. Нямаше, не можех да попадна в утехата на безсъзнанието.

Някой, Алойзиъс, ме преобърна, държейки острието на сабята си на гърлото ми.

— Би се добре — каза той сърдито. — Но това не е достатъчно, за да те спаси.

— Има пожар долу — чух се да казвам слабо.

— Да, има. — Сабята му проблесна застрашително. — Какво от това? Скоро ще си тръгнем.

— Не използваш обстановката като предимство, — казах, тъмнината започваше да се отдръпва от зрението ми. — Но аз — да.

Множества от огнени кукли се качиха по стълбите, родени от огъня на долния етаж. Техните братовчеди в дима се движеха спираловидно към нас, потулвайки очите на свирепите, кашляха и забиваха ноктите си в лицата си.

— Какви са те? — попита Алойзиъс със загатване на паника. Острието натисна гърлото ми.

Исках да кажа нещо остроумно, но димът караше гърлото ми да се стяга. Огнените кукли се изкачваха по краката на свирепите, изгаряйки ги, където ги докоснеха.

Алойзиъс извика, когато една от куклите сграбчи глезена му. В гняв и болка, той поднесе дръжката на меча си към главата ми.

Зрението ми се замъгли, клепачите ми затрепкаха. Огнените кукли се строполиха в малки купчинки пепел, димните кукли изчезнаха във въздуха.

— Спри! — Успях да остана в съзнание, когато чух гласът на Феникс. — Спри, просто… Ще дойда с теб, ако ги оставиш на мира.

Не, Феникс! Опитах се да кажа, но не можех да издам и звук. Моля те, не отивай с тях!

Успях да отворя очите си напълно точно когато Феникс се наведе, за да постави ръка на бузата ми.

— Феникс — промърморих, светът все още плуваше пред очите ми. — Не отивай, моля те… каза, че това не е краят.

— Не е, обещавам, — прошепна той. — Можеш ли да се изправиш?

Притиснах се здраво към ръката му и залитайки успях да се изправя, облягайки се на стената за опора. Видях мечовете си да лежат в краката на Алойзиъс.

— Дори не си го помисляй — изръмжа той. — Вържете я.

Ръцете и краката ми се сковаха и въздъхнах с болка, когато нещо се затегна около счупената ми китка. Очите ми плувнаха в сълзи.

— Съжалявам, Скай, наистина. Не ме търси, чули?

— Каза, че това не е краят — повторих, сълзите започнаха да преливат.

Той ме целуна, устните ни се срещнаха за един кратък момент. В този момент почувствах копнежът, съжалението и тъгата му толкова дълбоко, че не можех дори да проумея колко дълбоко се простираха. Тогава той се отдръпна.

— Излъгах — каза той, другите свирепи се приготвяха да тръгват.

Точно когато изскочи през прозореца със свирепите, зърнах пленителните му оранжеви очи. След това вече го нямаше.

Глава 21
Нещо за казване

Стоях срещу стената, а сълзите се стичаха по бузата ми, слушайки огъня и съучениците ми на долния етаж. Сякаш стоях така от векове, чувствайки се нещастна и безпомощна. Мори беше кацнал на крака ми, гледайки ме въпросително.

Сякаш ми казваше: „Ако искаш да се мръднеш, защо просто не го направиш?“

Размърдах пръстите си. Толкова просто движение, което не успях да направя преди секунда.

Изведнъж ярост изпълни вените ми с огън. Освободих дясната си ръка от капана и нещо трепна. Късчета от това, което изглеждаше като черен лед, се плъзнаха по пода. Магията набъбваше в гърдите ми и аз с вик се освободих от затвора, в който се опитваха да ме задържат. Паднах на пода, все още притиснала ръка към гърдите си.

Някой тичаше по стълбите и нямаше нужда да погледна, за да знам кой е.

Щях да върна Феникс, защото трябваше да му кажа нещо. Изправих се. Джет ме гледаше подозрително.

— Недей, Скай.

Погледнах го невинно, като набърчих вежди от болка.

— Какво недей?

Той прекоси пространството между нас с две крачки, хвана ме за раменете и ме погледна свирепо.

— Не смей да се правиш на невинна пред мен. Знам какво смяташ да правиш и не го прави.

— Какво смятам да правя? — изсъсках. — Изглежда, че знаеш всичко за мен.

— Ще тръгнеш след него. Недей. Прекалено опасно е! Особено за маг, един ж…

Зяпнах го, и той веднага се отдръпна, осъзнавайки, че е прекрачил границата.

— Искам да кажа…

— Един женски маг? — попитах невярващо. Джет заекна, но аз го прекъснах. — Това щеше да кажеш, нали?

Просто ме погледна. Мисля, че осъзнаваше, че е загубил.

Взех мечовете си и ги прибрах на гърба си. Тръгнах надолу по стълбите, покрай пепелта от огъня, който бяха успели да запалят. Без колебание, минах през двойните врати, търсейки посоката, в която са тръгнали.

Иън каза, че са дошли от брега. Наистина бяха дошли от запад, затова се насочих натам.

Стигнах ръба на гората, без да забавя. Те имаха твърде голяма преднина. След няколко минути се уверих, че ме следват. Първата ми мисъл беше за зъл маг и затова извадих левият меч с дясната си ръка. Намалих темпото си, позволявайки на човека да ме настигне. Усещайки го от дясно, се завъртях и притиснах човека срещу дънера на дървото, с меч опрян в гърлото.

— Не ме наранявай! — изписка познат глас. — Аз съм, Елеанора!

Пуснах я и тя се свлече по ствола.

— Какво правиш тук?

— Същото като теб — каза тя, изтупвайки се. — Отивам да намеря Феникс.

През мен премина гняв.

— Какво значение има той за теб? — изсъсках.

— Ако не си забелязала, Скай, грижа ме е за него.

— Ако не си забелязала, Елеанора, той вече не го е грижа за теб!

Избухна виолетов пламък, осветявайки и двете ни.

— И какво точно те прави толкова сигурна в това? — попита тя самодоволно.

Отворих си устата, за да й кажа какво точно ме прави толкова сигурна, но си спомних какво ми каза Джет за Иън и Неталия. Намръщих се и се обърнах, за да продължа по пътя си.

— Скай…

— Не ме следвай.

Тя разбира се не ме послуша и тръгна след мен.

— Имаме по-голям шанс да го върнем, ако сме заедно, Скай.

Обмислих това, като не спирах да вървя. Не възразих, когато тя ме настигна и вървеше до мен.

Вървяхме мълчаливо за дълго време. Молех се Феникс да се е борил, за да ги забави, но не виждах защо, след като тръгна доброволно с тях. Гледайки земята, ме заинтригуваха следите от влачене в калта.

— Елеанора — изсъсках. Коленичих на земята и отново я повиках. Тя коленичи до мен. — Влачили са нещо.

Погледнахме се едновременно. Точно тогава проехтя глас. Звучеше сякаш заповядваха да се движат по-бързо.

— Има сечище точно отпред — промърмори, почти беззвучно.

Кимнах. Закрачихме мълчаливо и стигнахме сечището по-бързо отколкото очаквахме. Беше празно.

— Трябва да го преминали — каза.

Изведнъж се оказахме нападнати, зли магове, идващи към нас от всички страни.

Засада, осъзнах прекалено късно.

Отблъсвахме ги колкото можахме, бяха прекалено много, а аз можех да използвам само едната си ръка. В крайна сметка се предадохме, заобиколени, на един меч разстояние.

— Тези са сладки — каза един от тях със смях, докато ме заобикаляше. Изгледах го.

— Глупави са — каза друг, очевидно отговорника. — За да си мислят, че бихме оставили следите си. Вземи оръжията им.

Двама магове ни държаха, докато други двама взеха всеки кинжал, меч, лък и стрела от нас. Бях впечатлена колко много Елеанора беше успяла да вземе.

Странно дърпане във въздуха ме изскубна напред. Аз се олюлях, а мага ме изправи отново.

— Няма магия за вас сега — каза същият маг. — Няма да искаш да спасиш приятеля си сега.

Тогава видях Феникс, който беше държан между двамата магове. Той беше в съзнание, но само това. Устните му бяха разделени, имаше посинено око и огромна синина се появяваше на бузата му. Отново се заборих срещу мага, който ме държеше. Той го очакваше и не му беше трудно да ме задържи.

— Тази тук се опитва да се освободи — каза мага, смеейки се.

— Много е упорита. — Изръмжах, когато Алойзиъс проговори, желаейки му много болезнена смърт. — Трябваше да отнеме много повече време, за да се счупи ключалката.

— Изненада — изсъсках аз.

— Но тази е нова — небрежно каза Алойзиъс, гледайки към Елеанора. — Как успя да разбиеш толкова много сърца, Диего?

Маговете се разсмяха, но Феникс не помръдна. Осъзнах, че имаше нещо много по-зловещо в работата с него.

— Коя си ти?

Това беше отправено към Елеанора. Тя го погледна с огнен блясък в очите.

— Гадже — изсъска тя.

— Бивше — казах веднага аз.

Погледнахме се и усетих как мага, който ме държеше се размърда неудобно.

— Е, значи имаш двете най-обединените спасителки — каза Алойзиъс, смеейки се злобно. — Завържете ги.

Моят маг разхлаби хватката си, за да вземе въжето от колегата си и тогава се раздвижих. Извъртях се в ръцете му, като Елеанора направи същото. Освободих се, като го изритах в слепоочието и видях Елеанора да удря другия. Издърпвайки нож от колана си, сръчно порязах ръката на мага, който се протягаше към мен. Преди да успеем да продължим с атаката, бях заключена с магия по начин, който ми се струваше доста познат.

— Страхливец — изръмжах аз. Все още можех да говоря.

— Страхливец? — повтори Алойзиъс, смеейки се. — Защо така, малката?

Трепнах при обръщението.

— Феникс те напусна! Не искаше опеката ти. Не беше съгласен с вижданията ти! Дойде в Академията, за да се освободи от теб и ти просто не можа да го пуснеш!

Последните три думи излязоха като писък.

Маговете, които стояха настрана досега, се засмяха в унисон с Алойзиъс. Стиснах зъби, като набързо обмислих ситуацията. Знаех си, че те очевидно ще намерят наивността ми за забавна; използвах я, за да спечеля време.

Не виждах никакъв изход, но се надявах, че предчувствието ми ще се отплати.

Феникс изпадаше в безсъзнание; не разпозна нито мен, нито Елеанора. Борех се с магията, която ме държеше на едно място, но без резултат.

— Не се нуждаем от другото момиче — каза Алойзиъс през рамо. — Въпреки че съм заинтригуван от тази; засега я оставете жива.

Видях как очите на Елеанора се разшириха, докато мага я приближаваше и вадеше меча си. Борех се по-силно от всякога, а умът ми препускаше, докато се опитвах да измисля план.

— Спри да се бориш — посъветва ме Алойзиъс. — Никой няма да те спаси.

— Ами учителят им?

Усмихнах се, когато разпознах гласа. Бинго.

— Джет — каза Алойзиъс. Не изглеждаше изненадан, което ме притесни. — Предполагам, че ще победиш и трима ни?

— Може би — отговори хладнокръвно. — Или може да си тръгна заедно с тримата ми повереници и никой няма да бъде наранен.

Алойзиъс избухна в смях.

— И моля те, кажи ми защо да позволя такова нещо?

Борех се да се обърна. Алойзиъс ме видя борбата си и ми позволи. Изражението на лицето на Джет ме ужаси. Той вдигна лявата си ръка, нещо зад него последва движението. Осъзнах, че беше тяло на маг в безсъзнание.

— Хайд. — Нещо проблесна в очите на Алойзиъс. — Как използваш магия тук? — изсъска ядосано.

Джет вдигна рамене.

— Магията ми е слята с тази на твоя маг. Не може да блокираш магията, без да направиш същото и с твоята.

Сърцето ми замря. Джет беше от свирепите?

Оглеждайки се, забелязах, че всички имаха черни очи и коса.

Точно като Джет.

По-късно щях да говоря с него. Но точно сега трябваше да му се доверя.

Очите на Алойзиъс се стрелнаха към Хайд и осъзнах, че не беше готов да сложи живота на свирепия в опасност. Джет също го видя и веднага се възползва. Измъкна меча си.

— Добре — изръмжа Алойзиъс. — Вземи ги.

Магията, която ме държеше, изчезна. Олюлях се, опитвайки се да възвърна баланса си.

— И Феникс — добави бързо Джет.

Двамата магове го пуснаха. Стрелнах се напред и го хванах, почти падайки под теглото му. Елеанора ме видя, че се опитвам да се изправя и ми помогна. Пресякохме сечището до Джет.

— Остави Хайд — заповяда Алойзиъс.

Джет незабавно пусна свирепия на земята, след това се обърна и тръгна към гората. Двете с Елеанора го последвахме, придържайки Феникс.

— Не ни следвай — извика Джет.

Нямаше отговор.

Вървяхме мълчаливо към Академията. Можех да усетя яростта на Джет… Беше много, много ядосан. Феникс ставаше все по-тежък, докато вървяхме. Добавяйки факта, че изведнъж не се чувствах добре, бях притеснена, че скоро ще трябва да го влачим, но по-скоро отколкото очаквах, дърветата се разредиха и видяхме кампуса. Изглеждаше по-населен, отколкото го оставихме.

— Погрижи се за Феникс — изсъска Джет към мен.

Елеанора с неохота остави Феникс.

— Дъстин — казах аз, като кимнах към него, когато той се появи.

Елеанора се обърна и се затича към него. Испин и Питър се забързаха към мен, заедно с момичетата и взеха Феникс от ръцете ми.

— Към лазарета — инструктира Дина и всички тръгнахме към Академията. Рейн ме придържаше, когато силата ми ми изневери, счупената ми китка пулсираше и в стомаха ми започна да набъбва гадене.

Всички те бяха леко ранени, но изглежда никой не го беше грижа. Нещо притисна сърцето ми и очите ми се напълниха със сълзи. Докато стигнем Академията, вече бях топка от емоции и не знаех какво да правя.

Стигнахме лазарета, и Питър и Испин положиха Феникс да легне. Огледах го за първи път.

Устната му беше спряла да кърви, но синината на бузата му беше станала много издута. Трепнах като гледах потъмняването.

— Скай — промърмори Феникс, идвайки за кратко в съзнание.

Положих ръка на бузата му и го погледнах.

— Тук съм — прошепнах. — Всичко ще бъде наред.

Дина ме докосна по рамото, изучавайки Феникс.

— Физическите му наранявания не изглеждат толкова сериозни, но съм притеснена от факта, че е бил изложен на магията на свирепите.

Всички погледнахме към нея.

— Тяхната магия е много различна от нашата. Ти би трябвало да се чувстваш малко отпаднала, Скай, само от присъствието им.

Това отговаряше на въпроса.

— Какво имаш предвид с това „по-различна“? — попитах.

— Тяхната магия е подхранвана от гняв и злоба — каза Дина, изпращайки дъжд от сини искри към безжизненото тяло на Феникс. — Спомняш ли си как проф. Ю все повтаряше „от сърцето“?

Всички кимнахме. Достатъчно пъти ни го беше крещял.

— Е, той всъщност имаше предвид „от сърцето“. Ние използваме сила и благодат, любов и интелект, когато използваме магията си. — Реших да не й казвам за времето, когато унищожих целта си; тогава беше чисто чувство на неудовлетвореност. — Тяхната е всичко, което са ни учили да избягваме. Нищо чудно, че ни трови.

Стояхме в лазарета, гледайки Дина да работи върху Феникс до полунощ. Джет дойде да ни каже, да си лягаме, обещавайки ни да наблюдава Феникс. Когато минах покрай него, той стисна рамото ми. Не се погледнахме, но се разбрахме мълчаливо.

Стигнах до стаята си и отворих вратата. Очаквах да е празна. Вместо това открих Ларни, която спеше на леглото ми. Събуди се и се изправи, когато затворих вратата.

— Госпожице — каза тя, прекоси стаята и ме прегърна силно. — Не знаех дали ще оцелеете — каза тя. — Криех се под леглото ви, но вие не се върнахте вечерта и тогава чух роговете…

— Всичко е наред — казах й, потупвайки я по гърба. — Тук съм, добре съм, просто… съм уморена.

Ларни ме огледа.

— А всички останали? — попита тя със загриженост в очите. — Те добре ли са?

Обясних й ситуацията с Феникс и тя потрепери.

— Ларни. — Сълзите се търкулнаха, преди да успея да ги спра. Ръцете ми се разтрепериха, като се сетих. — Ларни, аз убих някого.

Раменете ми се разтърсиха от риданията, а тя отново ме прегърна. Фразата продължаваше да ехти в главата ми.

Аз, Роуз Евърмор в човешкото измерение, Скай в това измерение, убих друго човешко същество. Никога нямаше да съм същият човек.

След като Ларни се погрижи за китката ми и успя да ме накара да отида в леглото, аз лежах будна, втренчена в тавана. Чудех се как ли се казва, на колко ли е години, от къде ли беше. Дали беше от човешкото измерение или беше роден тук? Какво го е накарало да стане един от свирепите.

Заслужаваше ли да умре?

Завъртях се в леглото, от прозореца лъхаше свеж вятър. Рошеше косата ми и аз затворих очи.

Всъщност, ако той не беше умрял, аз щях да съм мъртва. Сега разбрах смисъла, за оцеляването на най-силните.

Следващата сутрин беше ясна и неприемливо ободряваща. Отправих се към лазарета, преди да отида в кафенето, за да проверя как е Феникс. Джет, който все още седеше с него, каза, че ще бъде добре след няколко часа.

Едва в кафенето разбрах, че има нещо различно в това място. Ние не бяхме загубили ученици или персонал, но маговете, които бяха дошли да ни помогнат бяха загубили няколко от техните. Те планираха да ни напуснат възможно най-скоро, след като можеха да пътуват, за да скърбят в собствените си градове.

Когато Неталия и Иън пристигнаха в края на яденето, си помислих, че просто ще кажат нещо за свирепите. Затова се отправих към Главната зала с останалите ученици, напълно неподозираща. Когато стигнахме там, професор Уат ме дръпна настрани, но не каза и дума. Погледнах я, чудейки се защо бях отделена, но тя отказа да срещне погледа ми.

— След тези дни на скръб, със съжаление ще ви съобщя, че те не са свършили — каза Иън, сключвайки ръце зад гърба си. — Един от учениците тук е нарушил най-свещеното ни правило.

Огън пробяга през гръбнака ми и за първи път, откакто срещнах свирепите в гората, бяха напълно будна.

Иън направи знак на професор Уат, която ме избута напред. Препънах се на пътеката между редовете столове.

— Скай, нарушила си правилата като си се влюбила в сродната си душа — каза Неталия, и не можех да не забележа нещо като триумф в очите й. — За това, ти си прокудена.

— Моля? — попита аз, точно когато другите ученици започнаха да протестират шумно.

Когато двама от чуждестранните магове ме хванаха за ръцете и ме извлякоха извън залата, осъзнах какво се случва.

— Къде е доказателството? — крещеше Тереза.

— Вчера оставихме нея и Феникс на горните нива. Видяхме със собствените си очи целувка, която никога не трябваше да се случва.

— Били сте там? — попита тихо и маговете, които ме държаха, застинаха на мястото си. — Гледали сте как го отвеждат?

— Да — каза Неталия. Знаех, че тя се наслаждава на всичко това. — И сега имаме доказателството, от което се нуждаехме.

Сега всички ученици се бяха изправили, викайки на преподавателите си. Те ни последваха извън входните врати, към площадката, където беше слънчево и ясно.

— Не!

Всички погледнаха към Джет, който стоеше на вратата. Изражението на лицето му изразяваше недоумение.

— Ще направите с нея това, което направихте с Лена?

Очите на Иън потъмняха.

— Много добре знам за миналите ти грешки, Джетиас, но това не е извинение за някой, който ги повтаря.

Джет млъкна, но гневът му не стихна.

— Скай, имаш две минути да се сбогуваш с всички. Освен един. — Иън беше категоричен.

Наведох глава и сълзите започнаха да текат. След всичко, през което преминах, не можех да се сбогувам с човека, когото обичах. Никога нямаше да го видя отново, нямаше да си го спомням.

Много двойки ръце ме прегърнаха. Плаках във всяка една от тях, както те плачеха за мен. Дина, Тереза, Ясмин, Рейн, Питър, Испин, Дъстин, дори Елеанора беше там. Други, които не познавах, също се присъединиха към прегръдката. Стояхме така, докато накрая двете минути минаха и Джет ме издърпа.

— Почакай — прошепнах, опитвайки се да се откъсна от него за секунда. — Дина.

Тя дойде при мен и ме прегърна за последно. Възползвах се от прегръдката и прошепнах в ухото й.

— Роуз. Роуз Евърмор.

Стиснах я за последно и тя се отдръпна, кимайки леко. Знаех си, че не трябва да го правя, но нещо ме накара да пренебрегна правилата. Отново. За последен път.

Джет сложи ръка на рамото ми и ме поведе надалеч. Всички ни последваха.

— Не трябваше да правиш това, Скай — каза той тихо.

Игнорирах го; имаше нещо много по-належащо в ума ми.

— Джет! — Същите двама магове в момента почти ме носеха. — Джет, ти знаеш нейното име, нали? Човешкото име на Лена, какво е?

Маговете спряха да ме влачат. Видях Дина да стой до останалите, сълзите се стичаха по лицето й. Точно когато си помислих, че Джет няма да ми каже, той вдигна глава и каза само една дума.

— Кристина.

— Скай, ти наруши правилата на нашия свят и ще бъдеш прогонена. Призовавам силата като Господар на Академията…

Кристина.

— Да те прогоним оттук.

Изведнъж всичко беше ясно. Погледнах към Джет, отворих уста да му кажа.

— От тази Академия и континента Лотерия.

Вече ме нямаше.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.